Fa un any publicava l’article “La nostra memòria de l’escola franquista”, on explicava les senyes d’identitat d’aquest model escolar. En aquest abordo més específicament el procés de control i repressió exercit per la dictadura franquista sobre el professorat de la Segona República, tant a partir de dades generals de tot l’Estat espanyol com d’un estudi de [...] L'entrada La depuració franquista del magisteri ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Fa un any publicava l’article “La nostra memòria de l’escola franquista”, on explicava les senyes d’identitat d’aquest model escolar. En aquest abordo més específicament el procés de control i repressió exercit per la dictadura franquista sobre el professorat de la Segona República, tant a partir de dades generals de tot l’Estat espanyol com d’un estudi de cas ben documentat i minuciós realitzat per Araceli Angulo Vargas que acaba de publicar-se: “La depuración del magisterio en Basauri. Maestros y maestras bajo sospecha (1936-1940)”. El procés depurador es va imposant i perfeccionant a mesura que l’exèrcit colpista ocupa nous territoris. La política educativa franquista suposa una desinversió significativa en la creació de places escolars en tots els nivells de l’ensenyament, una formació docent desfasada i d’escassa qualitat, un retorn al túnel del temps, a les teories i pràctiques pedagògiques més ràncies i una preocupació extrema -gairebé una obsessió- pel control i adoctrinament ideològic. És evident que tots els governs ho exerceixen en transmetre principis, normes, idees i valors entorn de la vida individual i col·lectiva. Però hi ha una diferència que no és fútil entre un Estat democràtic -com ho és el de la Segona República-, que promou i respecta el pluralisme, i una dictadura -com el règim franquista-, que imposa un pensament únic. I això té com a conseqüència que aquesta última política sigui més destructiva que constructiva. Potser convé recordar l’aposta del projecte educatiu republicà per a valorar el sentit i abast del procés depurador. La República del Magisteri “El mestre és el primer ciutadà de la República”. Amb aquest eslògan s’estrena Marcelino Domingo, mestre de primària, al capdavant del Ministeri d’Instrucció Pública. La seva primera mesura és apujar el salari del professorat. Araceli Angulopone el focus en alguns dels punts més emblemàtics de l’article 48 de la Constitució que fixa, com a vectors bàsics, la responsabilitat dels poders públics, la coeducació i el laïcisme, sense negar a les Esglésies el dret, subjecte a inspecció de l’Estat, d’ensenyar les seves respectives doctrines en els seus propis establiments. <img fetchpriority="high" decoding="async" width="236" height="372" src="https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/edition-164160-236x373-1.jpg" alt="" class="wp-image-103105" srcset="https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/edition-164160-236x373-1.jpg 236w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/edition-164160-236x373-1-190x300.jpg 190w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/edition-164160-236x373-1-150x236.jpg 150w" sizes="(max-width: 236px) 100vw, 236px" /> Així mateix, es posa l’accent en el reconeixement de l’ensenyament de l’i en gallec, basc i català, encara que sola aquesta última llengua té un reconeixement més normatiu. “El servei de la cultura és atribució essencial de l’Estat i el prestarà mitjançant institucions educatives enllaçades pel sistema d’escola unificada. L’ensenyament primari serà gratuït i obligatori. Els mestres, professores i catedràtics de l’ensenyament oficial són funcionaris públics. La llibertat de càtedra queda reconeguda i garantida”, resava aquell article constitucional republicà. L’autora també destaca que la República, malgrat la falta de pressupost, edificis i docents, aprova un ambiciós pla de construcció de 27.000 escoles. El primer any se’n creen 7.000; després l’impuls s’alenteix a causa de la crisi econòmica i el biaix conservador del segon govern republicà. Però en vuit mesos, la República construeix tants centres com els que inaugura la Monarquia en 14 anys. Una altra de les novetats és l’aprovació del Pla Professional de 1931, que equipés la formació inicial del magisteri a altres estudis universitaris, amb una cultura general més sòlida, una metodologia d’acord amb les orientacions europees de l’Escola Nova i un període de pràctiques tutelat. No obstant això, a causa del caràcter efímer d’aquest període, aquest pla té escassa incidència. Com s’assenyala en l’esmentat llibre la formació del professorat primari va ser molt variada, igual que la seva adscripció ideològica. Per això em sembla molt pertinent la distinció que es fa entre mestres republicans -imbuïts i convençuts del somni transformador, majoritàriament sancionats- i mestres de la República, simplement eren aquí, amb idees i posicionaments molt dispars, en bona part (majoritàriament) readmesos. Tot el Magisteri és sospitós En el procés de depuració es distingeixen dues fases: la duta a terme pel govern republicà des del cop d’estat del 18 de juliol de 1936 per a defensar la legalitat democràtica i la que es produeix paulatinament per part del bàndol revoltat en anar pres els diferents pobles i ciutats. En el cas de Basauri, un municipi del Gran Bilbao, va ser el 19 de juliol de 1937. “L’objectiu era dur a terme un extermini polític i cultural, és a dir, la supressió cultural i la conversió forçosa”, una neteja en tota regla de qualsevol vestigi republicà, de l’“anti-Espanya”, “una revisió total i profunda del personal d’Instrucció Pública”. Una depuració que va portar anys i que va afectar qualsevol tipus de funcionariat. D’entrada tot ell és apartat per ser sospitós d’haver col·laborat o simpatitzat amb la República -presumpció de culpabilitat-, i ha de demanar el reingrés. Els cossos més castigats són el de correus i telègrafs i el d’ensenyament. Es formen tribunals de depuració presidits per persones adeptes al règim franquista. Cal presentar certificats de bona conducta expedits per les autoritats civil, religiosa i militar -quants més millor-, i els mestres i les mestres són sotmesos a un interrogatori amb preguntes com aquestes: “A quin partit pertanyia? Sentia simpatia per algun? I a algun sindicat? Havia col·laborat en algun càrrec o activitat del Front Popular? Assistia a missa els diumenges i combregava almenys una vegada a l’any? Ensenyava contra la religió o l’amor a Espanya? A quins periòdics havia estat subscrit? També s’investigava si havien col·laborat amb les colònies escolars durant la guerra i en l’evacuació de nens estrangers, el fet d’haver contret matrimoni civil, haver tingut fills fora del matrimoni o haver mantingut relacions sense estar casada, en el cas de les mestres. Els tribunals dictaminen tres tipus de sentències: a) Lliure absolució; b) trasllat temporal a altres llocs llunyans i/o suspensió de càrrecs directives; i c) separació definitiva del servei. El 1936 Basauri té uns 10.000 habitants i nou escoles: tres nacionals, dues de barriada -dependents de la Diputació i totes elles amb un projecte innovador-, dues municipals i dos col·legis religiosos més, recent inaugurats dependents de la fàbrica de la Bascònia. Araceli Angulo documenta la vida i el destí de tots els mestres i mestres d’aquests, sempre centrant-se només en l’ensenyament primari. Dels 49 mestres dels quals parla, 33 són readmesos (un 68%) i la resta tenen algun tipus de càstig (el 32%). El dictamen dels expedients administratius s’expressa en aquests termes: “Reposada/t”; “Confirmació en el càrrec o en els seus drets”; “Trasllat fora de la regió de 2 anys i inhabilitació per a càrrecs directius“, “Destitució i pèrdua de tots els seus drets”, “Presa en la presó de Madrid. Pertanyia a la Joventut Radical Socialista”, “Presa en un vaixell”, “Sense informació”… La pertinença a grups o activitats nacionalistes és una de les raons més esgrimides per a la sanció, mentre que, per contra, la col·laboració o adhesió a associacions i pràctiques religioses és un salconduit per a la readmissió. El percentatge d’aquest magisteri sancionat és un bon exemple de l’ocorregut en el conjunt de l’Estat. Astúries va ser la comunitat més castigada -encara pesa l’ombra de la revolució de l’octubre del 1934-, amb una afectació d’un terç aproximadament; Biscaia, amb un 30% i, Catalunya, amb una mica més d’una quarta part. No obstant això, totes les recerques -i n’hi ha hagut moltes- estimen que uns 50.000 docents de tot l’Estat (un 80%) passen pels tribunals de depuració. Com es cobreix la falta de professorat després d’una depuració tan severa? Es prenen tres tipus de solucions. S’organitzen els anomenats cursos de capacitació i perfeccionament professional “per a saturar el seu esperit del contingut religiós i patriòtic que informa la nostra croada”. Els excombatents franquistes tenen prioritat per a accedir a ells. La segona iniciativa consisteix a desplaçar mestres d’altres llocs per a cobrir les vacants. I la tercera consisteix a readmetre temporalment en algunes províncies com Biscaia a aquells docents amb sancions menors. Més enllà de la depuració del professorat L’endemà del cop d’estat arriben els afusellaments, els empresonaments i les sentències de mort dictades per tribunals militars sense cap mena de garantia jurídica. També els camps de concentració, els batallons de càstig i treball… Les dades no coincideixen, però sí que se sap que aquestes i altres repressions sobre el magisteri, si s’ha de jutjar per diversos estudis i testimoniatges, van ser quantioses i cruels. Els camps d’extermini nazi van ser el pitjor destí. També l’exili. A França, a Mèxic, a diferents països europeus. En molts casos no va haver-hi retorn. La depuració també va arribar als llibres. Confiscació i destrucció de biblioteques particulars, tancament temporal de les escolars per a procedir al llistat de títols volums prohibits -tots els escrits en català, gallec i basc, i d’autors considerats sospitosos com Giner de los Ríos, Dewey, Claparède, Rousseau, Tolstoi, Dostoievski, Goethe, Ibsen, Kant, Galdós i Unamuno. I el foc, un dels símbols del nazisme i d’altres règims totalitaris, va fer de les seves. Qui no recorda una de les escenes finals del mestre que va prometre la mar en què les tropes franquistes que ocupen al poble exigeixen a tot l’alumnat que vagin a buscar els seus quaderns escolars, preciosos textos lliures escrits de mode col·lectiu i impresos amb les tècniques Freinet, per a llançar-los a la foguera? Paco Cerdà, premi Nacional de Literatura, en el seu últim llibre Presentes, explica amb una precisió magistral: “La depuració de llibres avança. Durant tota la guerra i una vegada acabada, hi ha hagut crema de llibres. Autèntics bibliocaustos. Aquelarres d’ira on el foc ha volgut esborrar idees, silenciar heretges: assecar el verí. Només a Barcelona diuen que s’han destruït setanta-dues tones de llibres procedents d’editorials, llibreries i biblioteques públiques i privades”. Aterridor. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada La depuració franquista del magisteri ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
El curs 2026-27 tindrà 1.700 alumnes menys a I3
El Departament d’Educació i Formació Professional ha presentat l’oferta i el calendari de preinscripció per al curs vinent, per al qual es preveu que hi hagi 53.600 alumnes a Infantil 3, fet que suposa 1.700 menys que aquest curs a causa del descens continuat de la natalitat, mentre que a 1r d’ESO està previst que [...] L'entrada El curs 2026-27 tindrà 1.700 alumnes menys a I3 ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! El Departament d’Educació i Formació Professional ha presentat l’oferta i el calendari de preinscripció per al curs vinent, per al qual es preveu que hi hagi 53.600 alumnes a Infantil 3, fet que suposa 1.700 menys que aquest curs a causa del descens continuat de la natalitat, mentre que a 1r d’ESO està previst que la xifra sigui estable i hi hagi 79.000 estudiants. En aquest context de caiguda demogràfica s’estima que tancaran 25 grups públics en l’escola pública (passant de 2.076 a 2.051) i 16 grups de la concertada (de 931 a 915). En canvi, a 1r d’ESO hi haurà 50 grups més. La Conselleria ha destacat que continua la tendència a la reducció de ràtios, que serà de 20 o menys en el 96,2% dels grups d’I3, tal com han explicat la directora general de Centres Públics, Montse Duran, i el director general de Centres Concertats i Centres Privats, Xavier Güell, en una trobada amb els mitjans. Quant a l’increment de grups a l’ESO, el Departament apunta a un primer pas per anar reduint les ràtios a Secundària. Pel que fa a les motxilles escolars, que són ajudes directes a alumnat en situació de vulnerabilitat el proper curs s’estendran a 9 cursos: I3, I4, I5; 1r i 2n de primària; i 1r, 2n, 3r i 4t d’ESO. Està previst que beneficiïn a 189.000 alumnes, dels quals 135.000 estan escolaritzats a l’escola pública i 54.000 a la concertada, i que el Departament hi destini 22 milions d’euros. La preinscripció per al curs 2026-2027 serà del 4 al 18 de març per a infantil i primària, i del 6 al 18 de març per a l’ESO. <img decoding="async" width="854" height="669" src="https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/preinscripcio.jpg" alt="" class="wp-image-103171" srcset="https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/preinscripcio.jpg 854w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/preinscripcio-300x235.jpg 300w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/preinscripcio-768x602.jpg 768w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/preinscripcio-150x118.jpg 150w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/preinscripcio-450x353.jpg 450w" sizes="(max-width: 854px) 100vw, 854px" /> D’altra banda, el 2026 s’invertiran més de 83 milions d’euros en noves construccions, ampliacions i reformes d’equipaments educatius. Per part seva, les patronals de l’escola d’iniciativa social agrupades en la FECC (Fundació Escola Cristiana de Catalunya) han rebutjat la proposta de renovació de concerts presentada per Educació per al curs vinent perquè, segons detallen en un comunicat, suposa “la pèrdua d’aproximadament 165 grups concertats i més de 300 llocs de treball”. La FECC critica que es traca d’un nou criteri aplicat pel Departament i no comunicat prèviament, que impedeix la recuparació de conceerts a Primària i ESO i alerta que “posa en risc la distribució de la matrícula viva i de l’alumnat amb necessitats educatives específiques (NESE), ja que grups que habitualment es recuperaven no podran ser ofertats”. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada El curs 2026-27 tindrà 1.700 alumnes menys a I3 ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
El teu barri, la teva escola: Per què no ens coneixem?
“Per què no ens coneixem?” Aquesta pregunta retòrica la plantegen les més de 50 escoles i instituts que aquest 2026 s’han sumat a la campanya “El teu barri, la teva escola. Aquí comença tot” que hem arrencat la Fundació Bofill. Una invitació a la descoberta dels grans projectes educatius que, malauradament, aquestes portes obertes passaran desapercebuts [...] L'entrada El teu barri, la teva escola: Per què no ens coneixem? ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! “Per què no ens coneixem?” Aquesta pregunta retòrica la plantegen les més de 50 escoles i instituts que aquest 2026 s’han sumat a la campanya “El teu barri, la teva escola. Aquí comença tot” que hem arrencat la Fundació Bofill. Una invitació a la descoberta dels grans projectes educatius que, malauradament, aquestes portes obertes passaran desapercebuts per culpa de la segregació escolar. Els centres alcen la veu per una preinscripció basada en la confiança, la proximitat i lliure de prejudicis. Ho fan al costat d’una dotzena d’entitats representatives del teixit d’associacions familiars, veïnals, d’entitats d’infància, pels drets humans i la justícia social del país: l’aFFaC, CONFAVC, La Fede, PINCat, Escoles contra la segregació, CCOO, Fedelatina, Secretariado Gitano, SETEM, Moviment per la Pau i Fundació Guné. Entitats compromeses amb una escola pública de qualitat que ha de ser igual de diversa que la societat. El millor tallafoc del discurs d’odi. Impulsem “Aquí comença tot” perquè durant les portes obertes se senten comentaris com: “Ens havien dit que no vinguéssim a aquesta escola i en sortim enamorats”, “ens agrada molt però llàstima que hi hagi tant alumnat vulnerable” o “no m’imaginava aquest centre així”. Prejudicis que impedeixen una tria escolar veritablement informada. Que es descartin grans projectes educatius abans de començar no és casual. Té a veure en part amb una mala planificació escolar, incapaç d’adequar les places que s’ofereixen a un municipi amb el seu nombre d’infants. Un desajust amb greus conseqüències. Sovint s’afegeix a una descoordinació entre les escoles que l’ajuntament no corregeix, i que permet el solapament de jornades de portes obertes al mateix moment. Avui el problema és encara més greu perquè té solució. Començant per decisions valentes de la Generalitat, que ha de poder regular l’oferta de totes les escoles que reben fons públics, fins a la implicació local perquè les famílies puguin deixar enrere els estigmes. Per aconseguir-ho és clau disposar d’una Oficina Municipal d’Escolarització, una obligació que no sempre es compleix, o promoure grups d’oferta singular. És injust que la deixadesa administrativa traslladi a les famílies la responsabilitat de segregar o de cohesionar la societat. Les institucions han d’impulsar una cultura escolar de xarxa, no de trinxeres. Mentrestant, i com diu el Biel, exalumne d’una escola amb alta diversitat, “tant a la feina com a la discoteca t’acabaràs trobant la gent del teu barri i val més començar aviat”. Així doncs, és molt senzill: Si compres el pa aquí, treus el gos aquí i votes aquí… Matricula aquí, perquè aquí comença tot. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada El teu barri, la teva escola: Per què no ens coneixem? ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Els sindicats docents rebutgen la proposta salarial d’Educació per “inacceptable” i “ofensiva”
Una proposta insuficient, inacceptable i fins i tot ofensiva. Així titllen els sindicats docents presents a la Mesa de Negociació del Departament d’Educació i Formació Professional, l’oferiment de millora retributiva per part del Govern. Els representants d’USTEC·STEs (IAC), ASPEPC·SPS, CCOO Ensenyament, CGT Ensenyament i UGT Ensenyament han coincidit, a la sortida de la reunió amb [...] L'entrada Els sindicats docents rebutgen la proposta salarial d’Educació per “inacceptable” i “ofensiva” ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Una proposta insuficient, inacceptable i fins i tot ofensiva. Així titllen els sindicats docents presents a la Mesa de Negociació del Departament d’Educació i Formació Professional, l’oferiment de millora retributiva per part del Govern. Els representants d’USTEC·STEs (IAC), ASPEPC·SPS, CCOO Ensenyament, CGT Ensenyament i UGT Ensenyament han coincidit, a la sortida de la reunió amb membres del Departament, que l’augment salarial que proposa el Govern està molt lluny de les seves demandes, igual que la reducció de ràtios anunciada ahir, per la qual cosa mantenen les mobilitzacions previstes la setmana del 16 al 20 de març, amb diverses accions al territori de dilluns a dijous i una gran manifestació a Barcelona divendres. També han valorat positivament que la Conselleria posi sobre la taula un document concret i que hi hagi voluntat negociadora. De fet, la setmana vinent les organitzacions sindicals estan convocades per als dies dimarts, dimecres –on tractaran específicament sobre els sous– i dijous. La reducció de ràtios és un altre dels punts més distants. El Govern proposa passar dels 21,4 actuals de mitjana a 20 a Primària el curs 2028-29, dels 28,1 a 27 a Secundària. Per part dels sindicats, reclamen que siguin de 15 i de 20, respectivament. La portaveu nacional d’USTEC·STEs (IAC), Iolanda Segura, ha explicat que la proposta d’apujar 1.500 euros en quatre anys el complement específic suposa un augment de 25 euros bruts en nòmina per a aquest any, la qual cosa és “absolutament insuficient i ofensiu” perquè no dona resposta a les demandes dels docents i a la gran manifestació del passat 11 de febrer, ni de les precedents del 24 de gener i el 15 de novembre. Segura ha dit que el procés negociador continua, igual que el calendari de mobilitzacions. El secretari general d’ASPEPC, Ignasi Fernández, ha destacat que hi ha un “abans i un després” perquè el Departament els ha presentat una proposta concreta, si bé ha dit que pel que fa als temes econòmics és “irrisòria” i “inacceptable” perquè els sindicats demanen l’increment del 100% del complement específic de la nòmina, i la proposta és del 15% en quatre anys, a raó de 3,75% per any. La responsable de la Pública de la Federació d’Educació de CCOO, Ester Vila, ha coincidit que la pressió de les mobilitzacions ha aconseguit que hi hagi un document per part del Govern i una “negociació real”, si bé ha dit que el document presentat és “del tot insuficient” i cal continuar negociant en profunditat en aspectes com el salari, les ràtios, la inclusiva, la desburocratització o la democràcia als centres. En funció de l’evolució de les pròximes converses, ha remarcat, els sindicats es podran veure abocats a la vaga. “Clarament insuficient” ha dit també el representant de la CGT, Isarn Pardes, sobre l’increment de 25 euros en la nòmina. Ha insistit que no hi haurà cap acord sense consultar les assemblees de treballadors i treballadores i les afiliades de CGT, ha dit que la lluita per l’educació continua, i ha llançat un missatge: “No acceptarem el tancament de línies públiques”. Per part de la UGT de Catalunya, la responsable d’Educació Pública, Lorena Martínez, ha destacat que la proposta és molt “insuficient” i està “molt lluny del que demanava el col·lectiu”, ja que queda prou especificada la millora de l’escola inclusiva i la pujada retributiva del 15% és “irrisòria”. “No podem acceptar-ho. Tot le col·lectiu s’ha posat les mans al cap”. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Els sindicats docents rebutgen la proposta salarial d’Educació per “inacceptable” i “ofensiva” ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
El malestar docent no és un problema individual, és un problema polític
En els darrers dies, les mobilitzacions docents a Catalunya han tornat a posar sobre la taula un malestar que no és nou, però que cada vegada es fa més visible. Les vagues, les protestes i les reivindicacions del professorat no són episodis puntuals ni responen únicament a qüestions salarials o laborals immediates, que també. Expressen [...] L'entrada El malestar docent no és un problema individual, és un problema polític ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! En els darrers dies, les mobilitzacions docents a Catalunya han tornat a posar sobre la taula un malestar que no és nou, però que cada vegada es fa més visible. Les vagues, les protestes i les reivindicacions del professorat no són episodis puntuals ni responen únicament a qüestions salarials o laborals immediates, que també. Expressen una preocupació més profunda sobre el present i el futur de la professió docent i, en conseqüència, sobre el mateix sistema educatiu. Ja sabem que no es pot parlar de millora educativa sense analitzar les condicions en què el professorat desenvolupa la seva tasca. Tanmateix, el debat educatiu dominant continua centrant-se sovint en els resultats acadèmics, en les reformes curriculars o en la innovació metodològica, mentre es deixa en un segon pla el deteriorament progressiu de les condicions professionals docents. Oblidar aquesta realitat implica ignorar una evidència àmpliament constatada per la recerca educativa i per l’experiència quotidiana dels centres: quan el professorat treballa en situacions de desgast, sobrecàrrega o desmotivació, es redueix la seva capacitat d’acompanyar els processos d’aprenentatge amb qualitat, es debilita la innovació pedagògica i, inevitablement, això acaba repercutint en les oportunitats educatives de l’alumnat. Cuidar el professorat no és només una qüestió laboral o corporativa, sinó un element clau per garantir aprenentatges més profunds, equitatius i significatius. Avui el professorat assumeix funcions cada vegada més complexes. No només ensenya continguts, sinó que acompanya l’alumnat en la comprensió del món que l’envolta, en la interpretació crítica de la realitat social cultural i tecnològica i en la construcció d’eines per entendre i afrontar els reptes de la vida quotidiana. L’escola ja no pot limitar-se a transmetre coneixements acadèmics desconnectats del context, sinó que es veu interpel·lada a formar persones capaces de conviure, de participar democràticament, de gestionar les emocions, de comprendre la complexitat social i de situar-se davant dels canvis accelerats que caracteritzen la societat actual. Aquesta ampliació del sentit educatiu de la tasca docent implica assumir responsabilitats que van molt més enllà de l’ensenyament tradicional i exigeix un alt nivell de preparació professional, reflexió pedagògica i compromís social. També atén la diversitat creixent de l’alumnat, gestiona conflictes socials i emocionals, es troba amb tecnologies que evolucionen constantment, respon a exigències burocràtiques cada vegada més elevades i s’adapta a reformes educatives successives que sovint introdueixen canvis curriculars, noves orientacions metodològiques, modificacions en els sistemes d’avaluació o reorganitzacions dels centres sense disposar del temps necessari per assimilar-les i consolidar-les. Aquest ritme de transformacions permanents genera una sensació d’inestabilitat que dificulta la planificació pedagògica a mitjà i llarg termini i obliga el professorat a treballar en un context de canvi constant que no sempre va acompanyat de processos reals de formació, reflexió col·lectiva i suport institucional. L’escola ja no pot limitar-se a transmetre coneixements acadèmics desconnectats del context El problema no és que el professorat es resisteixi al canvi. La majoria de docents a Catalunya han demostrat històricament la seva capacitat d’adaptació i compromís amb la millora educativa. El que genera frustració és que se li exigeixi transformar l’educació sense transformar alhora les condicions estructurals i laborals en què treballa. Es promou la innovació, la inclusió o l’aprenentatge personalitzat mentre es mantenen ràtios elevades, manca de recursos i poc temps per al treball conjunt. A aquesta situació s’hi afegeix la manera com sovint es dissenyen les polítiques educatives. Massa canvis es construeixen des de l’administració sense processos reals de participació docent i s’implanten amb rapidesa, allunyades de la realitat quotidiana dels centres. Aquesta dinàmica, més tecnocràtica que pedagògica, tendeix a prioritzar models de gestió basats en indicadors, protocols, estandarditzacions i objectius quantificables, sovint inspirats en lògiques administratives o economicistes que redueixen la complexitat educativa a paràmetres mesurables. Això genera polítiques que es presenten com a tècnicament neutrals, però que en realitat responen a determinades concepcions de l’educació i del seu paper social, sense tenir prou en compte l’experiència acumulada del professorat ni el coneixement professional que es construeix en la pràctica educativa. Quan les decisions es prenen sota aquesta lògica, el professorat passa a convertir-se en executor de mesures dissenyades per altres instàncies, fet que debilita la seva autonomia professional, la capacitat d’innovació real i el sentit de responsabilitat compartida sobre els processos educatius. A més, aquesta distància entre qui dissenya les polítiques i qui les ha d’aplicar acostuma a generar desconcert, resistències i aplicacions formals que dificulten que els canvis arribin realment a transformar la pràctica educativa. Massa canvis es construeixen des de l’administració sense processos reals de participació docent Defensar la participació del professorat en les polítiques educatives no és una reivindicació corporativa, sinó una condició imprescindible per construir un sistema educatiu democràtic i sostenible, capaç d’incorporar el coneixement professional docent i d’impulsar transformacions arrelades a la realitat dels centres i del seu entorn social. Paral·lelament, es percep una pèrdua progressiva del reconeixement social de la professió docent. Malgrat que el discurs públic insisteix en la importància de l’educació, les condicions laborals, la inestabilitat en l’inici de la carrera professional i de les plantilles, el paper de les famílies en l’educació dels seus fills, la situació de l’alumnat i la tendència a responsabilitzar el professorat dels problemes del sistema generen un clima de desafecció que acaba repercutint en la qualitat educativa. Aquesta situació es veu accentuada quan els docents han de fer front a qüestions de disciplina dins l’aula, sovint sense el suport necessari ni de les famílies ni de l’administració. La gestió de la convivència, el manteniment de normes compartides i l’educació en responsabilitat i respecte, que haurien de ser part integrant del procés educatiu, es converteixen en càrregues addicionals que agreugen la percepció de desvalorització professional i que influeixen directament en la capacitat del professorat de garantir un aprenentatge de qualitat per a tot l’alumnat. El malestar docent no és només un problema laboral. És també un símptoma d’un debat més profund sobre quin model d’educació volem. Davant de visions que redueixen l’escola a un espai orientat principalment a la producció de resultats mesurables o a l’adaptació al mercat laboral, cal reivindicar l’educació com un bé públic vinculat a la justícia social, la formació integral i la construcció d’una ciutadania democràtica. Si volem un sistema educatiu capaç de respondre als grans reptes socials, tecnològics i ecològics actuals, necessitem professorat compromès, reconegut i amb condicions professionals dignes. No es tracta només de millorar salaris o reduir burocràcia, tot i que aquestes mesures són necessàries. Es tracta de construir una cultura educativa que reconegui el professorat com a agent central del canvi. El benestar docent no és un privilegi ni una qüestió secundària. És una condició imprescindible per garantir el dret a una educació pública de qualitat. El veritable risc per al sistema educatiu no és que el professorat es mobilitzi, sinó que l’educació continuï canviant sense comptar amb aquells que sostenen cada dia l’escola. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada El malestar docent no és un problema individual, és un problema polític ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Educació ofereix un augment de 1.500 euros en el complement específic docent fins al 2029
Un augment de 1.480,36 euros a Primària i de 1.513,68 euros a Secundària en els pròxims quatre anys en el complement específic del salari dels docents. Aquesta és la proposta que el Departament d’Educació i Formació Professional té sobre la taula per presentar als sindicats en la mesa sectorial d’aquest dijous, després de la vaga [...] L'entrada Educació ofereix un augment de 1.500 euros en el complement específic docent fins al 2029 ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Un augment de 1.480,36 euros a Primària i de 1.513,68 euros a Secundària en els pròxims quatre anys en el complement específic del salari dels docents. Aquesta és la proposta que el Departament d’Educació i Formació Professional té sobre la taula per presentar als sindicats en la mesa sectorial d’aquest dijous, després de la vaga de la setmana passada. Aquesta mesura està inclosa en una Proposta de millora del sistema educatiu amb la qual el Govern assegura que vol fer front a les diferents necessitats de la comunitat educativa i vol ser un punt d’inflexió per donar una resposta conjunta al sector. La proposta d’augmentar en uns 1.500 euros el complement específic suposa un creixement del 15% fins al 2029, que es concretaria en una pujada del 3,76% anual, i té un cost aproximat de gairebé 300 milions d’euros. A nivell pràctic, un docent cobraria a la nòmina uns 110 euros bruts en quatre anys. Aquesta pujada s’hauria de sumar a l’increment ja pactat a nivell estatal per als treballadors públics, que és d’un 11,5% (450 milions d’euros) fins al 2029, també a càrrec del Departament. Se’n beneficiarien uns 97.000 docents, que conformen el 54% dels treballadors públics de la Generalitat. Per al secretari de Millora Educativa del Departament, Ignasi Giménez, es tracta d’un oferiment “realista” amb un impacte econòmic “important”. “L’encaix pressupostari en la situació actual la fa molt difícil”, ha dit, per la qual cosa uns nous pressupostos “podrien facilitar tirar-la endavant”, sempre que hi hagués acord amb els representants dels treballadors i les treballadores. Amb tot això, el Departament calcula que Catalunya deixaria d’estar en les franges dels docents amb salaris més baixos de l’Estat i passaria a una franja mitjana, tot guanyant cinc llocs: a Primària passaria del 7 al 12 i a Secundària del 3 al 8. Es tracta d’una “modificació del complement específic singular i excepcional” del lloc de treball que no s’ha fet en 25 anys i que implica que els docents haurien d’assumir noves funcions que inclouen tasques que tenen a veure amb l’escola inclusiva i amb l’orientació. El Govern no descarta que, en alguns casos, els docents ja tenen assumides aquestes cases, i remarca que és el procediment legal per poder fer viable aquesta modificació. Nous professionals de suport educatiu La Proposta de millora del sistema educatiu que proposa el Departament inclou altres mesures, com la consolidació de l’escola inclusiva amb nous professionals al SIEI+ (Suport Intensiu a l’Escolarització Inclusiva), com ara especialistes en audició i llenguatge, que comportaria un cost de 3,8 milions d’euros anuals. A això s’afegeix la creació de 300 noves figures d’atenció educativa per al curs 2027-28; revisar les ràtios dels EAP (Equips d’assessorament i orientació psicopedagògica) per adequar-les a la complexitat dels centres; augmentar les places dels centres d’Educació especial el curs vinent, una mesura significaria un cost de 6,3 euros, i impulsar més mesures per a la detecció precoç i l’atenció de l’alumnat amb necessitats vinculades a l’aprenentatge i la salut mental. Ràtios Una altra de les demandes estrella dels sindicats docents és la reducció de ràtios, per a la qual el pla del Departament passa per disminuir el nombre d’alumnes per grup a Primària, passant dels 21,4 actuals de mitjana als 20 en el curs 2028-29, i a Secundària, on la ràtio és de 28,1 i s’establiria en 27 per al mateix curs, amb l’objectiu d’anar reduint-la fins als 25 estudiants. Aquesta reducció, expliquen fonts del Departament, és d’una complexitat i d’una magnitud importantíssimes, però és compromís del Govern continuar disminuint les ràtios. A Infantil, la mitjana és de 17,8 alumnes. Desburocratització i autoritat docent El Departament es compromet també a treballar en un Pla de desburocratització, per a la qual cosa proposa crear una subcomissió per consensuar amb els sindicats docents quins són els elements claus a incorporar, d’una banda, i com millorar els aplicatius que la Generalitat té per al conjunt dels funcionaris públics (Esfera), d’altra banda. Per tal de posar en valor la rellevància social de la figura del docent, la iniciativa inclou dur a terme el reconeixement normatiu de l’autoritat del Professorat, impulsant en rang de llei la incorporació expressa de la consideració del professorat del Sistema d’Educació de Catalunya com a autoritat pública en exercici de les seves funcions docents i educatives. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Educació ofereix un augment de 1.500 euros en el complement específic docent fins al 2029 ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Tenim la millor escola i educació pública que ens deixen tenir. I això ho hem de dir ben alt i ben fort. No hi ha cap visió negativa que pugui eclipsar el que passa, dia rere dia, a les escoles. La feina incansable de centenars de docents, amb reconeixement o sense, amb bones o no [...] L'entrada L’escola, pública! ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Tenim la millor escola i educació pública que ens deixen tenir. I això ho hem de dir ben alt i ben fort. No hi ha cap visió negativa que pugui eclipsar el que passa, dia rere dia, a les escoles. La feina incansable de centenars de docents, amb reconeixement o sense, amb bones o no tan bones condicions de treball, ho posa sobre la taula de manera irrefutable. L’esforç d’aquests mestres i d’aquestes mestres que cada matí obren l’escola o l’institut, amb els propòsits clars i la responsabilitat assumida, és senzillament incontestable. L’escola pública avui, al nostre país, és una molt bona escola pública. Però no avança d’acord amb les necessitats que, dia a dia, la fan més complexa, amb més requeriments i amb la pressió de les urgències que venen de la societat i que van conformant el seu ideari educatiu: inclusió, equitat, implicació, participació… Una de les raons fonamentals d’aquesta situació és la renúncia que l’administració ha fet —i continua fent, mentre no demostri el contrari— a liderar de manera clara l’educació pública. Liderar vol dir, en primer lloc, definir sense ambigüitats quins són els seus propòsits i les seves finalitats. I, tot seguit, posar-hi tots els recursos necessaris, materials i humans, juntament amb les condicions que han de fer que aquests propòsits siguin possibles. Però amb aquestes dues qüestions no n’hi ha prou. En necessitem, com a mínim, tres més. Cal assenyalar finalitats, sí. Però d’aquestes finalitats se n’han de desprendre accions i propostes que encertin les mesures que cal prendre. Massa sovint, l’administració actua com a resposta a un problema puntual, a una alarma mediàtica o a la pressió corporativa d’algun sector. Cal —i això ha de dependre del coneixement de la realitat i de la qualitat professional dels qui governen l’educació— adoptar mesures que no tinguin efectes contraris als que pretenen, que estimulin i engresquin el professorat i les famílies, mesures globals que tinguin en compte les relacions i interrelacions del conjunt d’aspectes que afecten l’escola. Per exemple: no podem limitar-nos a canviar la data d’inici de curs. Cal un replantejament global del calendari escolar i de l’horari laboral, de permanència i lectiu, dels docents. I reflexionat i consensuat amb els que l’han de dur a terme. Massa sovint tenim la impressió que moltes propostes no van a l’arrel del problema i només actuen sobre els efectes més visibles o anecdòtics. <img decoding="async" width="768" height="1024" src="https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/IMG_25961-768x1024.jpg" alt="" class="wp-image-103111" style="aspect-ratio:0.7500114442664225;width:338px;height:auto" srcset="https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/IMG_25961-768x1024.jpg 768w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/IMG_25961-225x300.jpg 225w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/IMG_25961-150x200.jpg 150w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/IMG_25961-450x600.jpg 450w, https://diarieducacio.cat/wp-content/uploads/2026/02/IMG_25961.jpg 1000w" sizes="(max-width: 768px) 100vw, 768px" /> En segon lloc, l’administració ha de fer una revisió en profunditat del seu temps polític. La conselleria d’Educació sap perfectament que els processos educatius són a mitjà i llarg termini. Per què, doncs, les polítiques són sistemàticament a curt termini i no arriben ni tan sols a durar dos anys? Al final del darrer mandat, una comissió de persones implicades i compromeses amb l’educació del país va emetre un informe sobre la situació actual i va formular recomanacions i propostes per redreçar-la. No va passar ni un any que la nova Conselleria encarregués a una comissió de l’OCDE que fes la mateixa feina. Algú pot explicar el significat d’això? Prefereixo no analitzar-lo ni qualificar-lo, perquè probablement només em sortirien exclamacions i interrogants. Cap de les iniciatives que es presenten com a eixos de les polítiques de la conselleria -de l’actual i de les precedents- no s’avalua amb rigor. Es comencen; la majoria s’acaben per inanició o per oblit i… sant tornem-hi, com si no hagués passat res. En tercer lloc, a més de direcció política i eficiència pedagògica dels qui manen, necessitem implicació real de la comunitat. I això vol dir tornar a prendre la iniciativa de la proposta; afavorir la reflexió en cada comunitat educativa sobre cap on va l’escola pública; teixir xarxes properes d’escoles per compartir finalitats, reflexions, idees i, per què no?, recursos. Prendre la iniciativa. Fer sentir la nostra veu. I, al costat d’escoles i instituts, hi ha d’haver l’administració local. Vinc, en aquest moment, d’una concentració a Palafrugell en la qual no hi havia cap representant de l’Ajuntament a l’acte que s’hi ha fet. Com pretenem neutralitzar la desafecció política si el ciutadà percep que l’administració local no aporta solucions o ni tan sols acompanya la cerca d’alternatives? El professorat ha de deixar enrere qualsevol actitud de passivitat. Ha de promoure la reflexió i l’acció pedagògica. Ha de mancomunar esforços i reivindicacions. Ha de teixir xarxes. I les actuals administracions han de ser fidels i conseqüents amb els principis que la comunitat educativa de Catalunya ha defensat des dels anys setanta: una Escola Pública Catalana i de qualitat. Els serveis i els espais públics són els que sustenten la democràcia i cohesionen la societat, ara i en el futur. La miopia política dels governs hipoteca el present i, sobretot, el futur del país. Apostar per aquests serveis i espais públics és una petita però imprescindible garantia que aquesta administració està al costat de la majoria de la població i de les classes populars, les que necessiten l’educació pública perquè, sovint, és una de les poques eines que tenen per treballar per la seva emancipació a mitjà i llarg termini. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada L’escola, pública! ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
CREA, història d’un conglomerat acadèmic
Cap al 1991 Ramón Flecha, juntament amb el seu difunt amic Jesús Gómez van posar en marxa el germen del que seria el CREA, un grup investigador que després de més de 30 anys d’història, tres denúncies i diverses investigacions, es va autodissoldre, formalment, el Nadal passat. En aquests anys, més enllà de les polèmiques i denúncies [...] L'entrada CREA, història d’un conglomerat acadèmic ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Cap al 1991 Ramón Flecha, juntament amb el seu difunt amic Jesús Gómez van posar en marxa el germen del que seria el CREA, un grup investigador que després de més de 30 anys d’història, tres denúncies i diverses investigacions, es va autodissoldre, formalment, el Nadal passat. En aquests anys, més enllà de les polèmiques i denúncies el 2004, el 2017 i el 2025, el CREA ha estat capaç d’estendre’s des de la Universitat de Barcelona a moltes altres (Rovira i Virgili, Girona, Autònoma de Barcelona, ​​València, Deusto, País Basc, Màlaga, Valladolid, etc.) i generar tota una estructura preparada per aconseguir quotes de poder acadèmic. Per a Manuel Fernández Navas, professor de la Universitat de Màlaga, queda clar que tant Flecha com les seves col·laboradores i col·laboradors més propers van tenir la visió i la intel·ligència suficients per entendre els mecanismes acadèmics amb què amassar una gran quantitat de poder. Una cosa amb què el sociòleg Mariano Fernández-Enguita està d’acord. «El CREA és un gran model de negoci que s’hauria d’estudiar», assegura. Publicar o morir Des de fa anys és un secret de domini públic. El món universitari, almenys a Espanya, es veu esperonat per l’obligació d’investigar i publicar els seus resultats en revistes d’impacte, indexades. Publicacions que la mateixa Acadèmia entén que tenen el pes i la significació suficients, els filtres i protocols necessaris per garantir allò que publiquen. Fins fa uns anys, a Espanya, publicant algun llibre o capítol s’aconseguia fer carrera, però amb les noves normes de les agències d’avaluació, com l’ANECA a Espanya o AQU a Catalunya, les coses van canviar. Cal publicar, i molt, per aconseguir mèrits i pujar a l’escala de la universitat. Això obre portes a sexennis, suposa prestigi professional dins i fora del país, ajuda a l’hora d’aconseguir finançament per a les investigacions següents. Als primers 90 Ramón Flecha ja comença a publicar llibres a l’editorial El Roure. En ella també ho farà Jesús Gómez, fins ben entrats els 2000. Cap al 2007 es crea l’Editorial Hipatia que comença amb alguns llibres per, quatre anys després, llançar-se a les revistes científiques. Anys després, el 2020 es constitueix en associació, Associació Hipatia Press. Segons la seva pròpia pàgina web, són 13 actualment les revistes que publiquen. En els darrers anys, Hipatia s’ha convertit en un dels llocs predilectes de les i els membres del CREA per publicar els resultats de les seves investigacions. Com és habitual en aquests casos, moltes han estat i són revisors en una o diverses revistes. Tenen la tasca, comuna al món acadèmic, de revisar el treball d’altres persones abans de la seva publicació. També han format o formen part dels seus equips editorials com a editores o assistents d’edició o, a més, com a part dels consells editorials/comitès científics. Més enllà d’Hipatia A partir del 2020, les i els investigadors de CREA comencen a publicar, de manera més o menys recurrent, en altres editorials, en revistes també indexades. Es tracta de publicacions en què cal pagar per publicar, en comptes de ser el lector qui paga per llegir. Bianca Thoilliez, professora de l’Autònoma de Madrid, explica que, com en el cas de les revistes d’Hipatia, les de MDPI tenen contingut obert. Això implica que són les i els autors els qui han de pagar una quantitat que, habitualment, ronda els 2.000 euros, per publicar. La principal editorial amb què treballen és MDPI, una empresa que els últims anys ha vist créixer enormement el seu compte de resultats amb un model de negoci que, a països com Noruega o Finlàndia s’ha posat en dubte. Fins al punt de considerar-les depredadores o revistes no científiques. Capçaleres com Sustainability, Sexes, Education Sciences, Disabilities Social Sciences, Healthcare, Children, Behavioral Sciences, Religions o International Journal of Environmental Research and Public Health són habituals als currículums de les investigadores i investigadors del grup. Sobretot, entre els que hi porten menys temps. Les revistes marcades en negreta estan en una llista negra que l’acadèmia finlandesa va publicar el 2024. Es tracta de gairebé 300 revistes de MDPI i de Frontiers (una altra editorial amb un model de negoci similar i que també han utilitzat de vegades aquestes persones), que han deixat de veure’s com a revistes científiques en aquell país. La polèmica ve pel creixent nombre d’articles que passen filtres cada cop més laxos. MDPI es caracteritza per haver escurçat molt els temps de publicació. Han revolucionat un mercat que trigava mesos, fins i tot gairebé un any, fins a poques setmanes. A més, han afavorit, com explicava fa unes setmanes El País, la publicació de centenars de monogràfics, coneguts com a special issues en què s’encarrega a una persona que el gestioni i on, en general, aquesta suposa una bona empenta a altres investigadors del grup. Cites creuades El fet de comptar amb una editorial pròpia i una desena llarga de revistes, així com publicar de forma regular en altres editorials, com MDPI o Frontiers, ha suposat un increment important d’articles del grup al món acadèmic. En paral·lel, ha suposat la possibilitat que les unes i les altres citen treballs de la resta de companyes i companys de grup, de manera que l’impacte de les publicacions tendeixen a multiplicar-se, més enllà de la idoneïtat de les cites que es fan als articles. La referència a textos d’altres persones del grup no sol baixar del 30% de les referències que se citen a cada text i, en alguns casos, arriba al 80%. Articles com “Achieving the same educational opportunities for all: overcoming hoax interpretations of the PISA results” tenen un 60% de cites a altres textos de persones del grup. El mateix percentatge que en aquest article que, a més, signen 17 persones. Altres exemples són aquest (55%), aquest (47%), aquest (46%) o aquest (24%). Si no es pot parlar obertament d’endogàmia, sí que és clar que hi ha una dependència important del grup a l’hora de tenir impacte i generar-lo, així com de construir un corpus i un sentit al que es fa. La importància de les cites, així com altres elements com les vegades que s’ha vist un article en qüestió, tenen a veure amb el fet que les agències d’avaluació com l’ANECA les tenen en compte per als sexennis o per aconseguir mèrits quan es vol accedir a una plaça o a una càtedra. Una manera de mesurar l’impacte social, fet que suposa el 60% del barem per als sexennis el 2025 es calcula amb “l’ús de l’aportació” (mesurat en lectures, visualitzacions i descàrregues), les “cites rebudes per l’aportació”, la “qualitat del mitjà de publicació/exhibició” i “l’impacte científic del mitjà de difusió”. Associacions i congressos El cercle gairebé es tanca completament amb l’Associació Multidisciplinar de Recerca Educativa (AMIE), presidida per Esther Roca, docent de la Universitat de València i una de les veus més reconegudes del CREA a la Comunitat Valenciana des de fa anys. Roca també apareix com a editora d’una de les revistes d’Hipatia, presideix l’Associació Universitària de Ciència, Feminisme i Masculinitats (AUCFEM) i és responsable del Congrés Internacional Ciència, Feminisme i Masculinitats CIFEM, que se celebrarà a finals d’aquest mes a la Universitat de València. En qualsevol cas, fa uns quants anys que l’AMIE organitza el CIMIE, un congrés en què, principalment, es presenten resultats i papers d’investigacions realitzades per persones properes o membres més o menys actius de la xarxa de CREA a tot el país. És possible consultar els llibres d’actes, així com els programes de tots els CIMIE des de 2013 a la seva web. A la Comunitat Valenciana també es troba l’associació Iris Abea, associació per l’Educació Basada a Evidències. Aquesta és l’encarregada d’organitzar la trobada internacional de comunitats d’aprenentatge. La darrera edició, segons la web, es va celebrar el 2024. També ofereixen formació per a professorat relatives al funcionament de les comunitats d’aprenentatge. N’hi ha d’altres de similars, com Hipatia Habea Cantabria, que va arribar a signar el 2022 un conveni de formació amb la Conselleria d’Educació del Govern autonòmic. “Diaris” Al costat de tot això, fa prop d’una dècada, es van començar a publicar sengles diaris també per part de persones properes al CREA i a Ramón Flecha. D’una banda hi ha el Periódico Educaciión i, de l’altra, Diario Feminista, que va protagonitzar una denúncia per part del professor Jaume Trilla contra una de les col·laboradores, la directora del medi i de l’associació que l’edita. Tots dos mitjans serveixen, en molts casos, com a canals de difusió dels punts de vista del grup i, els últims mesos, han estat part de la defensa pública que s’ha fet al voltant de Ramón Flecha després de la denúncia del juliol. Tant és així que el Consell de l’Informació de Catalunya va publicar una resolució el desembre passat en què assegura que el Diario Feminista viola l’apartat 1 del Codi Ètic després de rebre una denúncia sobre el cas. Res del que s’ha descrit fins aquí no pot, com es deia, considerar-se il·legal, o conflictiu, almenys, per separat. El problema subjacent és la creació de tota una estructura que ha procurat, almenys en els darrers 25 anys, la capacitat d’inflar el pes del que s’ha procurat amb les seves investigacions a base de generar tot un mecanisme de publicació i citació creuada que ha acabat per posar al candeler el grup. En articles posteriors intentarem endinsar-nos en algunes de les pràctiques habituals del grup i en l’anàlisi d’algunes de les seves publicacions científiques per saber fins a quin punt, l’evidència internacional de què parlen és tal. També veurem com han dut a terme algunes pràctiques, si més no, estranyes, utilitzant el nom de persones, professores i professors i catedràtics universitaris sense que hagi intervingut cap comunicació amb aquestes persones. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada CREA, història d’un conglomerat acadèmic ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
24 centres públics impartiran el pròxim curs cultura religiosa per a tots els alumnes en una prova pilot
Què representa el tetramorf, les quatre figures alades obra de l’escultor Xavier Medina-Campeny que corona quatre de les torres de la Sagrada Família? Potser no ho saben tots els turistes que diàriament visiten l’obra inacabada d’Antoni Gaudí? Però ho saben els nens i nenes i tots els joves que estudien en escoles i instituts públics [...] L'entrada 24 centres públics impartiran el pròxim curs cultura religiosa per a tots els alumnes en una prova pilot ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Què representa el tetramorf, les quatre figures alades obra de l’escultor Xavier Medina-Campeny que corona quatre de les torres de la Sagrada Família? Potser no ho saben tots els turistes que diàriament visiten l’obra inacabada d’Antoni Gaudí? Però ho saben els nens i nenes i tots els joves que estudien en escoles i instituts públics de Barcelona, la ciutat que trien tantes persones per visitar el seu temple més universal? Saben què explica la façana del Naixement els qui cursen Secundària en centres de la Generalitat a tot Catalunya? Parlem de la Sagrada Família i Gaudí, però podríem parlar de la Capella Sixtina de Miquel Àngel i de tot el Renaixement italià, de la mesquita i catedral de Còrdova i l’art islàmic europeu, de les sinagogues, banys i cementiris en els calls de moltes ciutats que en guarden vestigis encara avui i que mostren la representació artística jueva vinculada a les seves tradicions i rituals. L’art, en definitiva, com a expressió de la vida terrenal i de la que transcendeix més enllà de la vida, des de qualsevol culte, a través de la pintura, l’escultura o el mosaic. I tantes tradicions que celebrem, que tenen un origen en algun culte religiós, com els dies de vacances que els alumnes tindran amb motiu de la Setmana Santa. Saben què és la Setmana Santa? I el Ramadà que farà absentar-se algun dels seus companys de classe? La gran, i ineludible connexió de tanta cultura amb les diferents doctrines religioses ha motivat que des de fa temps s’estiguin preparant els materials per a impartir una assignatura aconfessional per a tot l’alumnat sobre cultura religiosa. Els departaments de Justícia, a través de la seva Direcció General d’Afers Religiosos, i d’Educació s’han coordinat per tal que aquesta matèria es comenci a donar en dotze centres públics de Primària i uns altres dotze de Secundària, a partir del pròxim curs. Això es farà com a part d’una prova pilot de tres anys de durada, en la qual s’anirà avaluant la idoneïtat de l’experiència. Diversitat i convivència Aquesta iniciativa s’emmarca en el Pla de Govern que preveu garantir la inclusió de la població nouvinguda i la seva promoció social i laboral. L’elaboració i execució del Pla, segons recull aquesta prioritat, és promoure el coneixement de la diversitat religiosa i la convivència interreligiosa com a mesures preventives de discursos d’odi. “La idea seria que hi hagués trenta o trenta-cinc hores d’aquesta nova matèria a Primària i el mateix a Secundària, de manera obligatòria”, explica el coordinador del Secretariat Interdiocesà d’Ensenyament de la Religió a Catalunya (SIERC), Rafael Muñoz Melgar. Patrimoni religiós Des del SIERC, la iniciativa es considera “un pas endavant, perquè suposa el reconeixement per part d’Educació i de Justícia, a través de la Direcció General d’Afers Religiosos, de la necessitat de donar resposta a un interès majoritari dels ciutadans de Catalunya d’erradicar l’analfabetisme religiós i reconèixer la presència de la religió a l’aula com un fet normal i que pot i ha de dialogar amb la pedagogia i la ciència”. Ell coneix bé de què parla perquè durant anys va ser professor d’Història de l’Art i, com diu, “un 80% del patrimoni cultural a Europa és patrimoni religiós, i a Catalunya més encara. Catalunya neix arran del cristianisme, i la Declaració dels Drets Humans d’on prové? Li podrem donar mil voltes a nivell antropològic també, però aquesta és la realitat, i si el 85% de l’alumnat acaba la seva formació sense cap coneixement de cultura religiosa, ni cristiana, ni ortodoxa, ni musulmana, ni oriental, què fem?”, declara. Muñoz Melgar considera que “el fet que el pla pilot s’hagi dissenyat des de la participació de representants dels dos departaments i d’experts docents de les principals confessions, li dona validesa”. Això sí, puntualitza: “Haurem d’estar atens al seu desenvolupament més enllà d’un pilotatge que només afectarà vint-i-quatre centres, que evidentment estan predisposats a participar en aquest projecte”. Situació actual de l’ensenyament de religió El coordinador del SIERC recorda que “en aquest moment, la formació religiosa confessional està present en tots els centres, que estan obligats per Llei a oferir-la, tot i que sigui de lliure elecció per a l’alumnat”. I apunta que “el professorat de religió catòlica imparteix un currículum competencial plenament alineat amb la LOMLOE i amb les directrius del Departament d’educació de la Generalitat i que integra coneixement de la resta de religions presents a Catalunya. Tal com exposa el coordinador del SIERC, “a Catalunya actualment, aproximadament un 30% dels alumnes estan matriculats en centres concertats cristians, tenint, per tant, garantits coneixements de l’assignatura (que ja incorpora el coneixement d’altres cultures religioses, a part de la catòlica), o -si més no- cursen una matèria de cultura religiosa (tot i no seguir el currículum oficial de religió catòlica) elaborat per la CEE (Conferència Episcopal Espanyola) i integrat en el marc de la LOMLOE. Del 70% d’alumnes matriculats a centres públics -detalla Rafael Muñoz Melgar, “tan sols una mitjana del 15% cursa l’assignatura de religió catòlica. Dit d’una altra manera: al voltant de 600.000 alumnes acaben la seva escolaritat obligatòria sent analfabets religiosos, que és tant com dir analfabets culturals, fet propiciat en part per l’absència d’una assignatura alternativa a la religió”. Més de 1.000 docents El nombre total de professors que imparteixen religió ara mateix en centres de Primària o de Secundària és de 1.019 docents, però el relleu i substitucions d’aquests preocupa per la important escassetat d’aquesta especialitat. En aquest sentit, Muñoz Melgar expressa la voluntat del SIERC que, en cas d’assolir-se la universalització d’aquesta matèria, els agradaria “que es pogués inserir en un marc competencial docent, amb el reconeixement de la capacitació del professorat de religió com a expert en cultura religiosa”. Rafael Muñoz Melgar és també membre del plenari del Consell General de l’Església en l’Educació, un ens creat fa només uns mesos a Madrid per la Conferència Episcopal Espanyola amb l’objectiu principal de promoure la reflexió compartida i la col·laboració de les entitats implicades en l’educació catòlica. Tots els seus membres han estat aquests dies treballant al voltant de temes com el del perfil docent del professorat de religió, les competències professionals i formació. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada 24 centres públics impartiran el pròxim curs cultura religiosa per a tots els alumnes en una prova pilot ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
El cas Institut Vila de Gràcia. Què ens diu de la política educativa de Salvador Illa?
Els fets. El 17 de desembre, dos dies abans de les vacances de Nadal, el Consorci d’Educació de Barcelona li comunica a la direcció de l’Institut Vila de Gràcia que el curs vinent no podrà oferir la modalitat d’Arts Escèniques al Batxillerat. Vacances truncades i un gerro d’aigua freda per a un projecte educatiu consolidat, transversal, [...] L'entrada El cas Institut Vila de Gràcia. Què ens diu de la política educativa de Salvador Illa? ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Els fets. El 17 de desembre, dos dies abans de les vacances de Nadal, el Consorci d’Educació de Barcelona li comunica a la direcció de l’Institut Vila de Gràcia que el curs vinent no podrà oferir la modalitat d’Arts Escèniques al Batxillerat. Vacances truncades i un gerro d’aigua freda per a un projecte educatiu consolidat, transversal, construït per la comunitat de l’institut i arrelat al barri. Mentrestant, els veïns i veïnes de Gràcia s’assabenten, per via d’una cuidada campanya de màrqueting, que els Jesuïtes Gràcia obren nova modalitat d’arts escèniques per al curs 2026-2027. Les raons. Després de diverses reunions per mirar de comprendre una decisió absurda i aconseguir que es faci marxa enrere, les raons del Consorci i el Departament d’Educació es posen sobre la taula: reordenació de places al batxillerat per tal d’optimitzar els recursos, i concentració de l’ensenyament de les arts en hubs educatius. I per fer-ho cal carregar-se projectes educatius reeixits com el de l’Institut Vila de Gràcia mentre, en paral·lel, donen llum verda a l’oferta escènica de la privada. No entenem res. I és que, en el fons, estan en joc dues polítiques educatives antagòniques. La política educativa del Govern de Salvador Illa o la política educativa que aposta per l’educació pública. Vegem-ho. El rendiment econòmic o la qualitat educativa. La reordenació de les places públiques de batxillerat escènic que s’oferten a la ciutat de Barcelona es pot fer amb criteris de qualitat educativa i no de rendiment econòmic, que és el que està prioritzant el Consorci. D’aquesta manera, no cal tancar batxillerats escènics sinó ajustar les seves ràtios, per millorar-ne la qualitat. Arran de la vaga de dimecres 11 de febrer, un dels anuncis del Departament és que buscaran fórmules per abaixar ràtios. El batxillerat escènic del Vila de Gràcia ja té una ràtio adient, que és el que haurien de tenir tots els batxillerats escènics. Per què tancar-lo, doncs? En la reordenació de l’oferta de batxillerats escènics a Barcelona tenen una oportunitat per complir les seves promeses. Però sembla que, tot i això, Salvador Illa tria rendiment econòmic. L’especialització elitista o l’accessibilitat a les arts. La concentració de l’ensenyament de les arts en hubs educatius proposa tractar la cultura com una excepció. Com si d’una xarxa social es tractés, l’algoritme de la política educativa acota les arts escèniques en uns pocs centres singulars i genera l’efecte bombolla d’aïllament intel·lectual en les arts. L’alumnat més benestant no tindrà problema, celebrarà el seu incipient cosmopolitisme de sortir del barri, explorar la ciutat i relacionar-se entre els seus iguals. Però i la resta? I el que no pot sortir del barri? I el que no pot sortir de l’especialitat? Perquè, si estem en temps d’interdisciplinarietat, de promoció de les indústries culturals, de proliferació de centres de creació de proximitat, de garantir els drets culturals, és absolutament incomprensible que el node cultural més accessible que existeix ―l’escola pública― prescindeixi de les arts per concentrar-les en hubs isolats de la vida de barri, de la vida real, de la vida de tots. Però aquí tampoc coincidim. Mentre nosaltres creiem en les arts per a tothom, Salvador Illa tria l’especialització elitista. La privada o la pública. I arribem al moll de l’os. El cas Institut Vila de Gràcia és un més entre molts altres intents o realitats de tancament de grups. Les planificacions fetes des dels despatxos de Via Augusta i de plaça Urquinaona van desmantellant a poc a poc el sistema educatiu públic, tancant línies any rere any mentre la sobreoferta de la privada concertada continua aflorant i els diners públics per als concerts es mantenen. I lògicament els centres privats concertats continuen dissenyant i ofertant noves propostes sense aturador i amb el finançament de tots. Gentrificació educativa promoguda des de dalt. Una privatització que no només és evident en l’oferta, també en la manera de fer: lliure elecció de centre, jornades de portes obertes, màrqueting educatiu i un llarg etcètera. En la cura dels projectes educatius públics que funcionen, que demostren que la pública té una alta qualitat i la voluntat permanent de garantir la igualtat per a tothom, existeix l’oportunitat d’apostar-hi plenament, sense emparar-se en plans directors, projectes de despatx ni burocràcies absurdes. Però sembla que, tot i això, s’imposa la banalitat de la planificació economicista. El país necessita una política educativa que aposti amb valentia per l’educació pública, la que no elititza, la que no competeix, la que acull tothom. Així ho ha demanat la vaga de docents més important dels darrers quinze anys i així ho continuarà exigint l’onada de mobilitzacions que sembla que tot just acaba de començar. Entre la privada i la pública, Salvador Illa tria la privada. Però nosaltres ho tenim ben clar, senyor Illa: ni l’Institut Vila de Gràcia ni l’educació pública abaixarem el teló. L’educació pública must go on. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada El cas Institut Vila de Gràcia. Què ens diu de la política educativa de Salvador Illa? ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.