La Fundació ANAR atén 20.000 menors en situació de vulnerabilitat, un 22% més que fa cinc anys
La Fundació ANAR va atendre 250.000 peticions d’ajuda el 2025 a través dels seus diferents serveis -telèfon, xat i correu electrònic- amb què va poder ajudar 19.990 nens, nenes i adolescents (NNA) a tot Espanya, segons recull l’Informe anual de les Línies d’Ajuda ANAR 2025. Aquestes dades reflecteixen la dimensió d’un servei que, com va destacar durant la [...] L'entrada La Fundació ANAR atén 20.000 menors en situació de vulnerabilitat, un 22% més que fa cinc anys ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! La Fundació ANAR va atendre 250.000 peticions d’ajuda el 2025 a través dels seus diferents serveis -telèfon, xat i correu electrònic- amb què va poder ajudar 19.990 nens, nenes i adolescents (NNA) a tot Espanya, segons recull l’Informe anual de les Línies d’Ajuda ANAR 2025. Aquestes dades reflecteixen la dimensió d’un servei que, com va destacar durant la presentació de l’informe el director tècnic i el portaveu de l’entitat, Benjamín Ballesteros, constitueix un recurs essencial per a menors que travessen situacions de vulnerabilitat, risc o desemparament. El document analitza les consultes rebudes al llarg de l’any a través del Telèfon ANAR d’Ajuda a Infants i Adolescents, el Telèfon ANAR de la Família i els Centres Escolars, el Xat ANAR i el correu electrònic. Totes aquestes eines formen part d‟un sistema d‟atenció permanent i confidencial destinat a escoltar i orientar a menors i al seu entorn. Durant la presentació, Diana Díaz, directora de les Línies d’Ajuda d’ANAR, va subratllar que les dades de l’informe “no ens deixen indiferents” i va recordar que les línies estan adreçades principalment a nens, nenes i adolescents, encara que també reben consultes de persones adultes properes, com ara familiars o professionals de l’àmbit educatiu. La salut mental, principal motiu de consulta L’informe mostra que el nombre de NNA atesos ha continuat augmentant els darrers anys. El 2025 la fundació va ajudar 19.990 nens, nenes i adolescents, la qual cosa suposa 1.642 casos més que l’any anterior i un increment del 21,6% en els últims cinc anys . Per prestar aquesta ajuda va caldre gestionar més d’un quart de milió de peticions procedents de tot el país. Una de les dades més rellevants de l’informe és el pes dels problemes de salut mental entre els menors que contacten amb les línies d’ajuda. Segons l’anàlisi d’ANAR, el 51,8% de les consultes realitzades directament per nens, nenes i adolescents estan relacionades amb la salut mental. Dins aquest àmbit destaca especialment la conducta suïcida. El 2025 es van atendre 6.467 situacions en què els menors presentaven ideació o intent de suïcidi, i en 1.405 casos la temptativa ja estava iniciada en el moment de la trucada. Durant la presentació de l’informe es va explicar que aquest problema s’ha convertit en el motiu principal de consulta directa per part de menors i que ha registrat un increment significatiu respecte a l’any anterior. A més, les autolesions, les addiccions o els problemes de conducta també mostren una tendència a l’alça en els casos atesos. Violència i problemes familiars Al costat de la salut mental, la violència continua sent un dels factors més presents a les consultes rebudes. L’informe assenyala que la violència contra nens, nenes i adolescents és el principal motiu de consulta per a les famílies i l’entorn educatiu, amb un 63,3% dels casos . Entre les situacions detectades hi ha el maltractament físic i psicològic, l’agressió sexual, l’assetjament escolar o la violència de gènere. Durant la presentació també es va posar el focus al paper de l’entorn familiar. Segons es va explicar, els menors que contacten amb les línies d’ajuda reflecteixen sovint problemes greus presents a les seves famílies, com ara situacions de violència, addiccions o conflictes legals. Tecnologia i noves problemàtiques Un altre dels elements destacats és la presència creixent de l’entorn digital en els casos atesos. Segons les dades recollides, les tecnologies de la relació, informació i comunicació estan implicades en el 62,7% dels casos ajudats el 2025. Aquesta influència tecnològica pot estar relacionada amb fenòmens com el ciberassetjament, el grooming, el sexting o l’exposició a continguts nocius, que afecten de manera creixent nens, nenes i adolescents. Problemes perllongats i d’alta gravetat L’informe també analitza la durada i la gravetat de les situacions ateses. En el 55,5% dels casos els problemes es prolonguen durant més d’un any, mentre que el 62,4% es produeixen de forma diària. A més, el 70,4% de les situacions presenten un nivell d’urgència alt i el 81,7% corresponen a problemes de gravetat elevada, cosa que reflecteix la complexitat dels casos que arriben a les línies d’ajuda. Derivacions i intervencions Per poder atendre aquests casos, ANAR treballa en coordinació amb diferents organismes públics i serveis especialitzats. El 2025 la fundació va realitzar 65.826 derivacions a recursos externs, entre ells serveis socials, sanitaris, educatius o policials. Així mateix, es van dur a terme 8.411 intervencions en situacions de màxima gravetat, quan el menor es trobava en risc o desemparament i va caldre activar recursos d’emergència o protecció. Segons es va explicar durant la presentació, aquestes intervencions es fan especialment quan el menor no compta amb adults protectors al seu entorn i necessita l’actuació immediata dels serveis públics. L’informe conclou que l’augment de les peticions d’ajuda i la gravetat de moltes de les situacions ateses evidencien la necessitat de reforçar la prevenció, la detecció primerenca i la coordinació entre institucions per protegir la infància i l’adolescència. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada La Fundació ANAR atén 20.000 menors en situació de vulnerabilitat, un 22% més que fa cinc anys ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Sona el despertador, la Margarida es lleva, com sempre, amb la sensació que no ha dormit prou, es dutxa i esmorza mentre escolta la ràdio. Li agrada estar al dia del que passa al món —«Els docents som model i no només de la nostra matèria», li repetia sempre una de les primeres companyes que va tenir— i, a més, no se sap [...] L'entrada Homenatge al docent ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Sona el despertador, la Margarida es lleva, com sempre, amb la sensació que no ha dormit prou, es dutxa i esmorza mentre escolta la ràdio. Li agrada estar al dia del que passa al món —«Els docents som model i no només de la nostra matèria», li repetia sempre una de les primeres companyes que va tenir— i, a més, no se sap mai què pot aprofitar per a l’aula o què li poden preguntar els alumnes. Enllesteix l’esmorzar i, un cop ha recollit la cuina, se’n va a treballar. Pel camí, repassa mentalment les classes i la feina d’avui. Arriba sempre abans. No li agraden les presses i necessita situar-se, encara que faci anys que treballa. Saluda els companys i agafa el material: avui faran lectura, també aquelles fotocòpies, les correccions… I cal que pensi a agafar les targetes per al joc que farà després i, sobretot, tornar-les a deixar a lloc perquè els companys les puguin trobar quan les necessitin. Van trigar a crear l’activitat, però va valer la pena, té força èxit i realment els estudiants aprenen. Tot i que comença a pensar que l’haurien de canviar una mica, perquè cada cop els alumnes es dispersen més ràpid. Sembla mentida, però sempre hi ha coses a canviar, a millorar, a adaptar… El que un curs funciona, el següent li sembla poc adequat, el que en un grup atrapa, a l’altre, els desconnecta… Cada grup és un món i cada alumne, un univers. Entra a l’aula: «Bon dia!» Sempre saluda i els pregunta com estan. Creu que cal començar el dia amb bon peu. «Som model, recorda!», sent encara dins el seu cap. Alguns alumnes responen, altres fan el ronso. Mentre es van situant, pregunta a la C. com li va anar ahir l’extraescolar — sembla que no gaire bé—. «A la propera, ja ho veuràs», li diu amb un somriure comprensiu. Es fixa si en P. porta roba neta, ja sap que cal estar-hi a sobre, i si en C. fa gaire cara d’adormit, tot sovint es queda fins tard enganxat a la Play. Recorda a la S. i a la J. que han de seure separades, i vigila que ningú li apagui la calefacció —Ves quins acudits!—. A part d’altres problemes que no vol ni esmentar. Com pot ser que aquesta mainada tingui vides tan complicades i que difícil és ajudar-los! No li van explicar que la impotència seria un dels sentiments més habituals a la seva feina. Sembla mentida, però entre preguntes, dubtes, aclariments —pot estar contenta, en aquest grup només hi ha sis alumnes amb un pla individualitzat i tres nou vinguts i, a més, una parla anglès i als altres, un dels companys els pot fer d’intèrpret—, algun toc d’atenció, i les interrupcions d’alguns tabalots, ha passat la classe i no han tingut temps de fer el joc; un altre dia, però no pot trigar gaire perquè llavors l’altre grup anirà massa avançat. Mira el rellotge. «Em sap greu, no em puc entretenir perquè ara he de fer tutories i trucades», diu als alumnes que se li acosten amb mil preguntes. «Demà us atenc a tots.» Tot just ha pogut parlar amb una quarta part de les famílies, però és que hi ha casos que requereixen coordinar molta gent i recursos; mai prou, mai a temps, mai els necessaris… El que un curs funciona, el següent li sembla poc adequat, el que en un grup atrapa, a l’altre, els desconnecta… Cada grup és un món i cada alumne, un univers El dia passa més o menys com sempre o sigui, ràpid, i arriba a casa amb tasques per fer, exercicis per revisar i un parell d’idees que li volten pel cap després d’una conversa amb un company mentre vigilaven el pati. No són del mateix àmbit, però li sembla que li poden servir. Caldrà que busqui més informació, però ja sap com va, cada curs aprèn una mica de tot. Aquesta és una de les coses que li agrada de la seva feina, veure com creixen els alumnes, i aprendre, sempre aprendre, del que llegeix, del que busca, del que sent, i també del que li explica la mainada. En tot cas, a la tarda, s’hi dedica un parell d’hores… Impossible enllestir-ho. A vegades, pensa què se’n farà del material que ha anat preparant i acumulant tots aquests anys. Sap que no és perfecte, per això el va millorant, fent i refent, però podria ajudar els docents novells i, de fet, també els no tan novells! Tant se val, altres van treballar abans que ella i la seva experiència tampoc no s’ha aprofitat. Després de sopar ja corregirà els treballs; els ha de tenir per al cap de tres dies. S’acosta l’avaluació i cal haver valorat tota la feina que han fet els estudiants. A aquestes hores li ve al cap com li recorden, tot sovint amb una certa malícia, que és una feina vocacional, no? «Ets professora perquè vols, no et queixis…» Sempre la mateixa cançó de l’enfadós. I acaba el dia, la setmana i… Ai, el cap de setmana. Mai no hi arriba amb la feina enllestida. La família sempre protesta, però ja s’hi han resignat: una estona o altra, s’ha de tancar amb l’ordinador o amb papers, o amb llibres, o amb tot plegat. Quan em jubili… Diu mig en broma mig seriosament… I somriuen. I així també acabarà la setmana, el mes i el curs; en aquesta cursa contrarellotge en què s’ha convertit la seva vida, sempre amb la sensació que cal fer més, més sortides, més tutories, que no aprenen prou i que ho pot fer millor, que hi ha aquell alumne que hauria necessitat més, més recursos, més atenció, més suport, més. La Margarida no existeix. Bé, de fet sí que existeix i es diu Margarida, Antònia, Juan, Manel, Paula, Bernat, Berta, Ester, Pere, Christian, Cristina… I tots els docents que cada dia van a treballar pensant que sí, que l’educació canvia la vida de la gent, que la seva feina té un sentit, que val la pena, encara que el resultat es vegi a llarg termini, encara que no sàpiga si hi ha resultat. Encara que no li reconeguin. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Homenatge al docent ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Un clam per recuperar el sentit del Servei Comunitari
El passat 19 de març, a l’espai de Rosa Sensat, vam celebrar la jornada “Recuperem el sentit del Servei Comunitari”, convocada pel Centre Promotor d’Aprenentatge Servei de Catalunya.La trobada va néixer d’una preocupació compartida: ens trobem en un moment especialment crític pel que fa tant al desplegament del servei comunitari com al seu sentit pedagògic [...] L'entrada Un clam per recuperar el sentit del Servei Comunitari ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! El passat 19 de març, a l’espai de Rosa Sensat, vam celebrar la jornada “Recuperem el sentit del Servei Comunitari”, convocada pel Centre Promotor d’Aprenentatge Servei de Catalunya.La trobada va néixer d’una preocupació compartida: ens trobem en un moment especialment crític pel que fa tant al desplegament del servei comunitari com al seu sentit pedagògic i social. Després de deu anys del decret que el regula, es fa evident la necessitat d’aturar-nos, analitzar el camí recorregut i preguntar-nos, col·lectivament, quin impuls nou necessita avui aquesta proposta educativa. La jornada s’emmarcava en la reflexió oberta del manifest Salvem el Servei Comunitari, un text que vol contribuir a ressituar el servei comunitari com una pràctica educativa clau, vinculada a la justícia social, la participació comunitària i la formació integral de l’alumnat. Lluny de limitar-se a una denúncia, el manifest ofereix una lectura crítica de les dinàmiques actuals i planteja línies d’acció per reforçar el valor educatiu i transformador de l’aprenentatge servei. Amb aquest horitzó, la jornada va voler ser un espai de diàleg, de posicionament col·lectiu i de construcció de xarxa. Ens vam proposar presentar i debatre el manifest, sumar-hi adhesions de persones, institucions i entitats, i enfortir aliances amb altres agents educatius, socials i comunitaris disposats a treballar en aquesta mateixa direcció. Ens trobem en un moment crític tant pel que fa al desplegament del servei comunitari com al seu sentit pedagògic i social La trobada va recollir veus diverses i complementàries. D’una banda, es van presentar les conclusions d’un grup de treball format per professorat i equips directius amb una llarga trajectòria en aprenentatge servei, que van compartir la seva anàlisi de la situació actual i van formular propostes concretes de millora. De l’altra, vam donar la paraula a persones assistents procedents de les administracions públiques —Departaments de la Generalitat, Ajuntaments, Diputació—, així com a professorat, entitats socials i moviments de renovació pedagògica. Les seves aportacions van permetre valorar què ha suposat aquesta dècada de servei comunitari, quins avenços s’han consolidat i, sobretot, què caldria per donar-li un nou impuls. Una de les idees més rellevants que va travessar tota la jornada és que sabem molt sobre l’aprenentatge servei. No es tracta d’una innovació emergent ni d’una moda pedagògica passatgera. És una metodologia sòlida, contrastada i amb evidència acumulada. Sabem que millora els aprenentatges, que activa competències clau per a la vida democràtica, que enforteix el vincle entre educació i comunitat i que pot esdevenir una experiència profundament transformadora per a l’alumnat, per als centres, per a les entitats i per al conjunt del territori. En un context social i polític en què educar per a la democràcia és més urgent que mai, l’ApS es reafirma com una eina de primer ordre. Però la jornada també va deixar clar que no n’hi ha prou amb fer aprenentatge servei: cal fer-lo bé. I fer-lo bé vol dir evitar que esdevingui una pràctica superficial, puntual o desvinculada del projecte educatiu. Vol dir assumir que l’ApS i el servei comunitari no poden quedar reduïts a una obligació formal ni a una activitat complementària, sinó que han de formar part d’una estratègia educativa central orientada a formar una ciutadania crítica, compromesa i competent. Per això, el tancament de la jornada va posar l’accent en cinc condicions imprescindibles per obrir una nova etapa. Aquestes condicions no són accessòries: són el marc necessari perquè el servei comunitari recuperi sentit, qualitat i capacitat transformadora. La primera és el compromís i el lideratge del Departament d’Educació. Si volem consolidar l’ApS i el servei comunitari com una política educativa de qualitat, cal un suport decidit i sostingut de l’administració educativa. No n’hi ha prou amb regular-ne l’obligatorietat; cal lideratge estratègic. Això implica situar l’ApS com una prioritat de les polítiques educatives, dotar els centres de marcs clars de qualitat, garantir recursos, formació i acompanyament, incorporar-lo als plans de centre i als dispositius d’avaluació, i reconèixer institucionalment el temps i la dedicació que requereix. La segona condició és fer real el paradigma de la ciutat educadora. L’educació no passa només dins l’escola, i el territori no pot ser un simple escenari d’activitats puntuals. Cal entendre municipis, serveis, equipaments i entitats com a agents educatius de ple dret, capaços d’oferir contextos reals perquè l’alumnat s’impliqui en problemes i necessitats del seu entorn. Passar d’una lògica de sortides a una relació estructural entre escola i territori és essencial si volem que el servei comunitari tingui una veritable dimensió cívica i comunitària. La tercera és establir acords municipals estables i comissions de governança. Sense estructura no hi ha sostenibilitat, i sense governança compartida no hi ha qualitat. La jornada va remarcar la necessitat de disposar d’acords institucionals clars entre administracions locals, centres i entitats, així com de comissions municipals d’ApS amb capacitat real de planificació, coordinació i seguiment. Només així es pot garantir l’equitat territorial i la continuïtat dels projectes més enllà dels cursos acadèmics o dels canvis de persones concretes. La quarta condició és reconèixer plenament el paper educatiu de les entitats. Sense entitats, no hi ha aprenentatge servei; tanmateix, massa sovint encara se les tracta només com a espais d’acollida. La jornada va insistir que cal superar aquesta mirada limitada i avançar cap a relacions de partenariat real. Això vol dir incorporar les entitats en el codisseny dels projectes, reconèixer el seu saber com a coneixement educatiu rellevant, evitar dinàmiques extractives i preveure recursos, suport i temps perquè la col·laboració sigui equilibrada i sostenible. En l’actual context, les entitats són també espais de cohesió social i de pràctica democràtica, i per això el seu paper és insubstituïble. La cinquena i última condició és garantir lideratge i responsabilitats reconegudes. L’ApS no pot continuar depenent del voluntarisme de persones concretes. Necessita estructura, estabilitat i figures clau clarament reconegudes. D’una banda, cal consolidar la figura de responsable d’ApS als serveis educatius, amb funcions de dinamització territorial, suport als centres i articulació amb municipis i entitats. De l’altra, cal reforçar la figura de responsable d’ApS dins dels centres educatius, amb capacitat de lideratge pedagògic, coordinació docent i integració curricular. Però definir aquestes figures no és suficient: han de disposar de reconeixement institucional, temps assignat, formació específica i capacitat real d’incidir en l’organització dels centres. Un millor Servei Comunitari exigeix polítiques sostingudes, responsabilitat compartida i una aposta decidida per la qualitat educativa i la transformació social La jornada va acabar, així, amb una convicció compartida: ens trobem en un moment d’oportunitat. Disposem d’experiència, d’evidència i d’una base important de centres i entitats compromeses. El repte, avui, no és començar de zero, sinó avançar amb més coherència, més qualitat i més impacte. Això exigeix passar de projectes puntuals a polítiques sostingudes, de la iniciativa individual a la responsabilitat compartida, i de la simple implementació a una aposta decidida per la qualitat educativa i la transformació social. Recuperar el sentit del servei comunitari vol dir, en definitiva, tornar a afirmar que l’aprenentatge servei no és un afegit, sinó una manera d’entendre l’educació: una educació amb rellevància social, amb compromís democràtic i amb voluntat de construir comunitat. I aquesta aposta només serà possible si assumim, de manera clara i decidida, les condicions que la poden fer viable. Des del Centre Promotor d’ApS ens emplacem a convocar altres espais i accions per fer possible aquest nou impuls de la mà de les assistents i aquelles que se sumin al compromís amb aquesta aposta. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Un clam per recuperar el sentit del Servei Comunitari ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
De la realitat al cinema. Comprendre la complexitat de l’educació i pensar amb pedagogia
El Diari de l’Educació ens ha convidat a la preestrena del film El Chico de los pantalones rosas, en italià per copsar la seva intensitat (l’entenem prou bé), subtitulat en català. Un encert d’anticipar-nos la projecció amb Cinemes Girona que agraïm. Tracta de la vida dels infants i joves que eduquem, entre família i escola/institut. [...] L'entrada De la realitat al cinema. Comprendre la complexitat de l’educació i pensar amb pedagogia ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! El Diari de l’Educació ens ha convidat a la preestrena del film El Chico de los pantalones rosas, en italià per copsar la seva intensitat (l’entenem prou bé), subtitulat en català. Un encert d’anticipar-nos la projecció amb Cinemes Girona que agraïm. Tracta de la vida dels infants i joves que eduquem, entre família i escola/institut. Una descripció i narració amb imatges (llenguatge verboicònic) que presenta la vida d’un infant en família (desenvolupament personal i social) des que neix fins que es retira de la vida, amb decisió en no poder enfrontar l’excés de complexitat personal i l’assetjament social. És una molt bona creació fílmica d’una experiència tràgica real que tots hem de contribuir al fet que no es repeteixi. És bon film perquè enganxa intensament des de l’inici i durant prop de dues hores amb un ritme tranquil, però que tracta el tema amb una gran profunditat i delicadesa, sense provocacions i girs de guió. Andrea neix estimat per mare i pare, s’evidencia que és un infant amb gran capacitat i harmonia: el llenguatge, la mirada i el gest, l’observació de la realitat, els pensaments i preguntes i l’ajustament social. Bona relació amb els pares, Teresa i Tomasso i especialment amb el germà petit, Daniele. El bon tracte a un més petit és un clar indicador de desenvolupament harmònic (evito dir maduresa), com ho són les converses amb els pares i el saber estar en qualsevol ambient. Cal entendre que tots els fets s’han de referir a un infant amb gran capacitat mental (cognitiva i emotiva) amb una completa relació amb grans i petits i amb uns hàbits de compliment i d’iniciativa sense contradicció. Andrea té una bona veu entonada i va a una escola de cantors on coneix Christian, més gran, doncs ha repetit curs, però sent una gran atracció o admiració per ell, esportista i atlètic. Fidel Masreal, participant al fòrum, va identificar la conducta de Christian com la d’un psicòpata per falta d’empatia, fredor emocional i cap sentiment de culpa i per això ara sembla que l’aprecia, ara el fustiga, ara l’ignora. Andrea ho pateix, tot i tenir una bona amistat amb una companya, Sara, que ja l’adverteix de no confiar-hi. Christian, que no segueix bé els estudis i suspèn, demana ajuda l’ Andrea, que no dubta en ajudar-lo a casa de l’un o de l’altre. Així, per ambient i decoració sabem que la llar d’Andrea és senzilla amb cultura i la llar de Christian és molt espaiosa amb indicis de luxe. L’assetjament escolar és evitable Situats els personatges, sols vull identificar la complexitat de la situació que per extensió no puc analitzar amb detall. Gran capacitat i harmonia d’Andrea. Bons vincles amb mare, més afectuosa, i amb pare, més normatiu. Bona relació amb companys i comptats amics. Una orientació afectiva (encara no sexual) més intensa amb un noi que amb una noia. Separació dels pares que el fa patir malgrat que es fa amb bona entesa. Ensenyament a classe convencional centrat en superar exàmens. No es veu cap interès per conèixer bé els alumnes. Superació física de l’Andrea en salvar una cursa en equip amb en Christian que provoca la seva rancúnia velada. Tanmateix, els pantalons vermells que li compra la mare es tornen de color rosa però l’Andrea els duu de gust. Confidències de l’Andrea al Christian que convertirà en la mala jugada de disfressar-se de prostitutes tota la colleta a la festa final; amb engany, doncs solament hi anirà l’Andrea, molt ben disfressat amb ajuda de la mare. Tot afecta els estudis de l’Andrea que suspèn i ha de recuperar al setembre. A través de la xarxa digital s’explota la burla i l’insult de marieta. L’Andrea ho encara, va amb ungles pintades, però pren la mida amb baralla física amb en Christian i en surt malparat pels cops i pels companys que coregen i animen la baralla. Andrea no pot afrontar tanta crueltat i prepara la seva retirada acomiadant-se internament (sense comunicar-ho) de l’amiga Sara i de tota la família el dia del seu 15è aniversari. Veiem com la mare reflecteix el pressentiment i no caldrà mostrar imatge del desenllaç. Calia descriure aquesta situació, però no deixeu de veure, de contemplar astorats el film, en pantalla gran, amb criteri propi. Jo miro de contribuir al fòrum des del puny de vista pedagògic atès que no s’hi va poder arribar. L’educació és el procés personal més complex, totalment emmarcat en l’educació com a funció social també complexa. Cap explicació unicausal és certa i cal una anàlisi sistèmica No és suficient centrar-ho en assetjament polaritzat per l’orientació sexual i la conducta psicòpata. Cal veure que la gran capacitat personal a nivell mental, relacional i d’autoconsciència genera també una indefensió. Els pares i el gran vincle afectiu amb la mare li donen seguretat però poques defenses en situacions hostils; algun dels dos havia de prendre posicions més directives. (Com en genètica la dualitat afavoreix la millor opció). L’admiració i atracció per algú que és ben diferent d’ell mateix, impositiu, dur i no en veu el desequilibri. La separació dels pares als catorze anys és difícil d’enfrontar. L’ensenyament escolar no atén l’educació: els professors no observen ni coneixen els alumnes, no detecten relacions destructives ni canvis d’estats d’ànim. No es pot suspendre un alumne que ha demostrat gran capacitat i punxa. En l’adolescència no es promou l’agrupament per amistat i l’aprenentatge en equip cooperatiu. En aquest ensenyament, tenir altes capacitats és un problema. Cap variable suficient per a explicar el desenllaç. Amb qualsevol d’elles es podia haver trencat l’acumulació i saturació. Pensem que en aquesta edat, de construir la pròpia personalitat amb relació amb els altres, l’isolament psíquic és mortal. L’assetjament escolar és evitable, és a l’escola on és més evitable. Cal conèixer bé els alumnes i les seves relacions i agrupacions. El professor ha de ser molt observador, especialment en temps informals (patis, entrades i sortides). L’equip docent que coneix els alumnes ha de conjuntar observacions (sessions psicosociopedagògiques setmanals) i decidir accions amb assignació d’encàrrecs personals. Contra el que és més usual, no s’ha de citar els pares per plantejar problemes, en tot cas per comunicar solucions i demanar aquiescència. En les entrevistes habituals, l’alumne/fill hi ha de ser present. Accions d’intervenció indirecta: la tècnica del sociodrama; la visió conjunta de seqüències dramàtiques i de ficció (cinema, documental) amb ‘mediació educadora’ emocional i racional; una lectura de relats seleccionats adequadament i conversa oberta sobre el contingut, en grup d’amics i en el conjunt del grup-classe. Els professors podem fer molt. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada De la realitat al cinema. Comprendre la complexitat de l’educació i pensar amb pedagogia ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
L’Institut d’Estudis Catalans acusa el CREA de pràctiques “excloents” i “coercitives”, i de cometre “assetjament i pressió”
«Pràctiques percebudes com a excloents o sigil·losament coercitives, a més d’episodis d’assetjament i pressió». Aquestes són algunes de les conclusions a què han arribat la comissió d’investigació formada a l’Institut d’Estudis Catalans (IEC). De la mateixa manera, aixeca la suspensió de l’Associació Catalana de Sociologia, decidida l’11 de desembre. A partir d’ara, hi haurà una [...] L'entrada L’Institut d’Estudis Catalans acusa el CREA de pràctiques “excloents” i “coercitives”, i de cometre “assetjament i pressió” ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! «Pràctiques percebudes com a excloents o sigil·losament coercitives, a més d’episodis d’assetjament i pressió». Aquestes són algunes de les conclusions a què han arribat la comissió d’investigació formada a l’Institut d’Estudis Catalans (IEC). De la mateixa manera, aixeca la suspensió de l’Associació Catalana de Sociologia, decidida l’11 de desembre. A partir d’ara, hi haurà una junta provisional que haurà de refer els estatuts. «La comissió d’investigació ha conclòs que, sota el mandat de la Junta Directiva dominada des del 2017 per membres del grup CREA, s’ha produït un deteriorament sostingut del funcionament intern de l’ACS, caracteritzat per actuacions contràries al caràcter de societat filial de l’IEC i pràctiques percebudes com a excloents o sigil·losament coercitives, a més d’episodis d’assetjament, a més d’episodis d’assetjament, diu en un comunicat difós al seu web. El comunicat parla d’«actuacions que han limitat el pluralisme i han instrumentalitzat l’ACS com a altaveu institucional dels interessos del grup CREA». La influència del CREA es va fer efectiva amb el control de la Junta Directiva, formada gairebé plenament pels seus membres. L’informe de la comissió d’investigació es refereix igualment a la manca de documentació de la societat filial dipositada en els serveis administratius de l’IEC i a l’adopció de reglamentacions internes sense sotmetre-les, com és preceptiu, a l’aprovació del Ple de l’Institut». El comunicat difós es mostra molt dur després de la informació recollida per la comissió d’investigació: «Deplora i reprova les males pràctiques, les conductes inadequades i les mostres de deslleialtat institucional de la Junta Directiva de l’Associació Catalana de Sociologia, constatades per la comissió d’investigació durant el període analitzat (2017-2025)». Retirada del premi a Ramón Flecha El 2019, l’IEC, a proposta de l’Associació Catalana de Sociologia, dirigida aleshores per Marta Soler (ho feia des del 2017), va concedir a Ramón Flecha el Premi Catalunya de Sociologia. Segons explica l’IEC en un document de cinc pàgines, per a aquella edició es van incloure canvis importants en les bases que regien el premi. «El jurat realitza una “modificació dels criteris del tribunal i un replantejament de les candidatures que es presenten, la presentació de les candidatures i els requisits”, segons consta a l’acta, incorporant la valoració de l’impacte social de la tasca del premiat, un criteri característic del grup CREA i de les publicacions de Ramón Flecha, a qui s’atorga el premi. La secretària del jurat era vicepresidenta de l’ACS i membre del grup CREA». Marta Soler, directora del CREA des del 2006 després de les primeres denúncies contra Ramón Flecha el 2004, i un dels seus principals suports tot aquest temps, ha denunciat a Twitter/X la decisió de l’IEC i assegura que el premi que ella mateixa li va donar a Flecha al cap de poc temps de començar el seu mandat a la Junta de l’ACS és just perquè no hi havia candidats. L'@IEC diu que es va introduir l'impacte social per donar el Premi Catalunya Sociologia a un candidat. No és cert. Abans el criteri era només científic i aquest candidat tenia molt més nivell que els altres. La @EU_Commission va ser qui el va introduir. @gencat @sindicdegreuges — MartaSoler (@MartaSolerUB) April 9, 2026 Tot i aquestes queixes, l’IEC proposa al seu ple la retirada del premi «per la modificació de les bases realitzada pel jurat del premi a favor de la seva candidatura». Soler assegura que el concepte de l’impacte social l’introdueix la Comissió, però ho fa el 2018 arran d’un document que elabora, juntament amb dues persones més, el mateix Ramón Flecha, com es pot veure en aquest enllaç. Obviar les normes, prendre el control El text publicat per l’IEC no va queda aquí. També assegura que la investigació de la comissió ha constatat que «en el període investigat, la societat filial ha adoptat reformes estatutàries i reglamentacions internes sense sotmetre-les». Amb això, descriu com es reforma el sistema d’elecció de la Junta Directiva de l’ACS perquè el CREA pogués controlar-la. La reforma atorgarà a la presidenta la facultat d’escollir càrrecs unipersonals de la Junta entre els vocals electes. Amb aquest moviment, asseguren, el CREA aconseguirà “orientar l’acció de la societat filial segons els interessos propis”. A més d’això, tres dels cinc premis catalans de sociologia, inclòs el de Ramón Flecha, els rebran candidatures presentades pel mateix CREA. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada L’Institut d’Estudis Catalans acusa el CREA de pràctiques “excloents” i “coercitives”, i de cometre “assetjament i pressió” ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Rèquiem per la música I: l’assignatura aparador
Aquest article, el primer d’un grupuscle sobre com s’ha sentenciat l’ensenyament musical a primària, pretén apropar la realitat d’aquesta àrea a famílies, docents i altri, ja que l’experiència m’ha fet constatar el desconeixement absolut d’aquesta per part de la pràctica totalitat de la comunitat educativa i, per tant, el desemparament social al qual estem abocats [...] L'entrada Rèquiem per la música I: l’assignatura aparador ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Aquest article, el primer d’un grupuscle sobre com s’ha sentenciat l’ensenyament musical a primària, pretén apropar la realitat d’aquesta àrea a famílies, docents i altri, ja que l’experiència m’ha fet constatar el desconeixement absolut d’aquesta per part de la pràctica totalitat de la comunitat educativa i, per tant, el desemparament social al qual estem abocats els mestres que encara l’entenem com a eina fonamental per a la culturització i el desenvolupament il·lustrat del nostre alumnat. En primer lloc, cal que tothom sigui coneixedor que, tant des del Departament com des de les Direccions, es pressuposa que l’alumnat és capaç d’aprendre i consolidar l’assignatura més interdisciplinària que hi ha amb una sola hora lectiva setmanal (quan hi arriba). Parlem de donar unes nocions i domini bàsics sobre llenguatge musical (lèxic, reconeixement auditiu i gràfic, interpretació, lectura i escriptura), tècnica vocal, pràctica instrumental, coneixement d’un repertori significatiu, comprensió, reflexió i creació lírica, història, identificació d’estils, instruments, compositors i intèrprets, ball i estructuració de danses, teatralització i escenificació, improvisació, etc., en una sessió per setmana. Una classe. Una hora (bruta) per ensenyar un llenguatge que en escassos nuclis familiars es domina prou per a recolzar-ne els aprenentatges més elementals des de casa. Caldria veure què passaria si qualsevol altra àrea amb una complexitat teòrica i pràctica similar es denigrés fins a disposar d’una sola hora lectiva setmanal, si quedés fora de tota garantia l’accés de l’alumnat als coneixements que el sistema educatiu els hauria de proporcionar al respecte, si es neguessin per decret els recursos humans i horaris per a comprendre i ser individus actius i crítics de la manifestació artística i cultural més present en el dia a dia de qualsevol ciutadà del món (aquesta darrera és, efectivament, el que es va fent des de fa dècades). He d’acceptar, però, que no he estat del tot sincer en la primera afirmació del paràgraf anterior: en realitat, no es pressuposa res del que he intentat sintetitzar. Ans al contrari, es dona per fet que ni aquests coneixements seran part de la formació de l’alumnat ni que tinguin cap mena de rellevància en el desenvolupament integral de ningú. Al final, els mestres de Música no estem per ensenyar música (a qui se li acudiria una bestiesa així?) sinó per exercir de directors artístics i organitzadors d’esdeveniments (musicals, cantates, espectacles, danses, concerts, etc.) on l’aprenentatge musical i l’accés a una cultura universal del quart art queden esclafats per la necessitat d’ostentació i la fal·làcia que l’important de la música és l’exposició, que l’espectacle passa per davant de la riquesa artística i interpretativa, que l’analfabetisme musical no només és acceptable, sinó que ni s’ha de combatre ni la seva hegemonia té cap mena d’importància. El fet de com l’escola ha passat de ser l’últim bastió de la classe treballadora a un engranatge més del capitalisme el desenvoluparé en profunditat en altres articles filats amb aquest. Al final, els mestres de Música no estem per ensenyar música (a qui se li acudiria una bestiesa així?) sinó per exercir de directors artístics i organitzadors d’esdeveniments Però què diu el Decret 175/2022 al respecte? En primer lloc, que les àrees d’Educació Musical i de Visual i Plàstica s’han d’avaluar conjuntament, que són el mateix: “Educació Artística”. Quina mitjana es pot fer d’un alumne capaç de pintar un quadre impressionista, però que, en canvi, no reconeix un ritme quaternari amb corxeres i negres? Com compagines l’avaluació pel que fa a l’entonació vocal d’algú amb la seva capacitat d’inventar un personatge de còmic? O d’un nen capaç d’interrelacionar èpoques, estils i compositors de diferents etapes musicals però amb dificultats rellevants per a trobar les barreges de colors adequades? Evidentment, no es pot. Però, com he mencionat abans, a qui hauria de vetllar per l’accés al coneixement artístic de l’alumnat li és absolutament indiferent. En segon lloc, que les hores lectives d’educació artística també s’aglutinen en el còmput total. Per tant, les Direccions que així ho vulguin poden reduir sense miraments les hores d’Educació Musical al límit que desitgin per encabir-les als horaris que els siguin més favorables (si pensàveu que no es podia fer menys d’una hora setmanal de Música… Us equivocàveu!). Total, per preparar uns balls, una cantata i un parell de concerts on l’important és quedar bé davant de les famílies, per què necessita més hores l’especialista de Música? Em podria estendre i parlar que les nostres aules no tenen dret als mateixos recursos audiovisuals que les tutories, de l’obsolescència dels equips d’àudio, de la manca absoluta d’equips de so als centres (si l’AFA no decideix comprar-ne), del pressupost de què disposem per a instruments… Però ja podreu endevinar quina línia segueix tot plegat, oi? En el pròxim article del Rèquiem per la Música desglossaré alguns dels continguts d’aprenentatge del Currículum, perquè s’entengui millor la sentència de mort que els botxins de les polítiques educatives han decidit aplicar a aquesta àrea. Descanseu (no “en pau”; per a això ja està la música). Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Rèquiem per la música I: l’assignatura aparador ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Educació negada, futurs truncats: l’adolescència migrant davant de la crisi educativa centreamericana
Centreamèrica viu una emergència educativa que gairebé no ocupa espai a l’agenda internacional. No obstant això, els seus efectes travessen la vida de milers d’adolescents que veuen com la seva trajectòria escolar s’interromp entre desplaçaments, retorns forçats o migracions que poques vegades apareixen a les estadístiques. L’informe Educació negada, futurs truncats: adolescències en mobilitat davant l’emergència educativa a [...] L'entrada Educació negada, futurs truncats: l’adolescència migrant davant de la crisi educativa centreamericana ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Centreamèrica viu una emergència educativa que gairebé no ocupa espai a l’agenda internacional. No obstant això, els seus efectes travessen la vida de milers d’adolescents que veuen com la seva trajectòria escolar s’interromp entre desplaçaments, retorns forçats o migracions que poques vegades apareixen a les estadístiques. L’informe Educació negada, futurs truncats: adolescències en mobilitat davant l’emergència educativa a Centreamèrica, elaborat per la Campanya Mundial per l’Educació, situa el focus en una realitat persistent: l’exclusió educativa ha esdevingut una conseqüència estructural de la mobilitat humana a la regió. Les causes són múltiples i se superposen. Violència generalitzada, pobresa estructural, crisis climàtiques o debilitat institucional empenyen cada any milers de joves a abandonar casa seva. En molts casos, el desplaçament es tradueix també en abandonament escolar o en trajectòries educatives fragmentades. Segons l’informe, menys de la meitat dels adolescents aconsegueixen completar l’educació secundària a països com Hondures o Guatemala, una situació que empitjora per als que migren o viuen en contextos d’extrema vulnerabilitat. Per a Pilar Orenes, directora general d’Educo i representant de la Campanya Mundial per l’Educació, el problema és doble: l’educació està reconeguda com a dret fonamental, però no sempre es garanteix en contextos de crisi. A parer seu, el moment actual exigeix ​​reforçar el compromís global: “L’educació protegeix, dóna salut i empodera. És molt important no deixar-la per a una segona fase perquè és el futur”. Mobilitat i abandonament escolar: trajectòries interrompudes L’informe descriu un patró que es repeteix als tres països analitzats —El Salvador, Guatemala i Hondures—: la mobilitat humana trenca les trajectòries educatives. Adolescents que fugen de la violència, joves deportats des dels Estats Units o Mèxic, o famílies que es desplacen dins del seu propi país es troben amb sistemes educatius poc preparats per acollir-los. Un testimoni recollit a l’estudi resumeix bé aquesta realitat: “Jo no podia estudiar al lloc que volia perquè era territori contrari; estudiava a la nit perquè treballava de dia, i tot i així, calia sobreviure… La violència ens va fer fugir i buscar noves oportunitats, fins i tot fora del país”. La mobilitat afecta de manera directa l’accés a l’escola secundària, on es concentren les taxes d’abandonament més grans. En molts casos, els estudiants tornen al seu país o arriben a un nou territori sense documentació acadèmica, cosa que en dificulta la matrícula o els obliga a repetir cursos. El resultat és un cercle d’endarreriment educatiu. L’informe recorda que el retard de dos anys o més respecte al grau escolar corresponent augmenta significativament el risc d’abandonament definitiu i redueix les oportunitats laborals i socials a la vida adulta. Milers de joves es veuen obligats a deixar els estudis secundaris. Elles més | CME Violències i desigualtats que s’agreugen pel camí La crisi educativa s’entrellaça amb altres formes de violència i de desigualtat. Les adolescents, en particular, afronten riscos afegits durant els processos migratoris i l’accés a l’educació. La violència sexual, l’embaràs primerenc o les responsabilitats de cura familiar en limiten la continuïtat escolar, mentre que les normes socials i les barreres econòmiques en reforcen l’exclusió. En alguns casos, l’escola deixa de ser percebuda com a espai segur. Segons l’informe, les trajectòries migratòries a Centreamèrica estan cada cop més feminitzades i, en molts casos, responen a necessitats de protecció davant de la violència o la pobresa. Tot i això, el viatge i el retorn multipliquen les vulnerabilitats. Les nenes i joves s’exposen a violència sexual, tràfic o explotació durant els trajectes migratoris i, un cop tornen a les seves comunitats o en trànsit cap a un altre país, troben noves barreres per continuar estudiant. Julia López, de Plan International, va recordar durant la presentació que “darrere dels números hi ha històries” i que, quan la persona migrant és una nena o una adolescent, les desigualtats prèvies s’intensifiquen durant el viatge i també després. A aquestes violències se sumen obstacles estructurals dins del propi sistema educatiu. L’embaràs adolescent, les responsabilitats de cura o les normes de gènere continuen limitant l’accés i la permanència a l’educació secundària, especialment a zones rurals. L’informe assenyala que moltes joves deixen d’estudiar perquè les escoles no tenen mecanismes per donar suport a mares joves o perquè el trajecte fins al centre educatiu es percep com a insegur. Des de les organitzacions que han participat en la recerca insisteixen que abordar aquesta realitat requereix polítiques educatives amb perspectiva de gènere: programes d’educació accelerada, atenció psicosocial especialitzada, serveis de salut sexual i reproductiva i mesures de protecció que permetin a les adolescents continuar la seva formació sense quedar atrapades en cicles de violència i exclusió. La combinació de pobresa, violència i mobilitat genera així una situació de vulnerabilitat acumulada. Sense acompanyament psicològic ni suport educatiu, molts joves opten per abandonar l’escola definitivament. Katherine de 16 anys, va tornar de Texas, els Estats Units fa un mes al seu país, amb la seva mare i germans. Aquesta decisió va ser presa a causa de la política migratòria de Trump, ja que corrien perill de ser deportats o que els separessin com a família, ja que no tots estaven administrativament regularitzats. Els va tocar deixar tota la vida enrere i tornar només amb la roba que tenien, la nena i els seus germans encara no estan estudiant i Educo reprendrà el cas per donar suport en els tràmits perquè pugui incorporar-se aviat als seus estudis | CME Sistemes educatius sense dades ni eines suficients Un dels problemes que identifica amb més claredat l’informe és la manca d’informació fiable sobre la magnitud del fenomen. Sense dades precises sobre adolescents desplaçats o retornats, els sistemes educatius no poden dissenyar polítiques adequades ni anticipar la demanda escolar. En paraules d’un actor clau entrevistat a El Salvador: “No hi ha un registre precís d’adolescents retornats al país. Les dades públiques sobre mobilitat i exclusió educativa solen ser incompletes o no reflecteixen la realitat.” Aquesta absència d’informació té conseqüències pràctiques. Les escoles reben estudiants amb trajectòries educatives interrompudes, amb necessitats pedagògiques específiques o amb experiències traumàtiques associades a la migració, però sense prou recursos per acompanyar-los. A això se suma la rigidesa administrativa. L’exigència de certificats escolars o proves d’anivellament, la manca de programes de reforç i l’escassetat de suport psicosocial dificulten la reintegració escolar i augmenten el risc d’abandó. L’educació com a resposta estructural Tot i el diagnòstic crític, l’informe insisteix que l’educació es pot convertir en un motor de transformació social. Per això proposa reforçar l’enfocament conegut com a “triple nexe”, que connecta acció humanitària, desenvolupament i construcció de pau. Això implica, entre altres mesures, millorar els sistemes d’identificació d’estudiants en mobilitat, ampliar modalitats educatives flexibles, reforçar l’acompanyament psicosocial i augmentar el finançament educatiu. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Educació negada, futurs truncats: l’adolescència migrant davant de la crisi educativa centreamericana ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Comparteixo algunes recomanacions que per a mi són importants en xarxes socials i que deriven de la meva experiència personal en elles. No cal que estiguis d’acord i segur que pots aportar més idees a la llista. Una mica de per favor Començo pel meu decàleg d’imprescindibles al voltant de la creació d’un perfil i el que [...] L'entrada Els meus essencials en xarxes socials ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Comparteixo algunes recomanacions que per a mi són importants en xarxes socials i que deriven de la meva experiència personal en elles. No cal que estiguis d’acord i segur que pots aportar més idees a la llista. Una mica de per favor Començo pel meu decàleg d’imprescindibles al voltant de la creació d’un perfil i el que jo considero essencial en el tracte amb altres persones: Mantingues el teu perfil actualitzat, que digui una mica de tu, el que vulguis que se sàpiga. No deixeu l’avatar que apareix per defecte. Si no voleu pujar una fotografia vostra, pot ser d’una sèrie, d’un paisatge, d’un grup de música o d’alguna cosa que us agradi. Serà més fàcil seguir-te si ens podem fer una idea de qui ets. No arribis a una xarxa social intentant arrasar amb tot. Si veniu d’una altra xarxa, recordeu que totes són diferents. Primer tingues un perfil baix, observador, posteriorment aniràs trobant el teu espai. Entrar buscant cridar l’atenció des del principi pot generar rebuig, almenys és el que em passa a mi, així com aixecar força sospites de quines són les intencions reals de la persona. Si no tens res de bo a dir, millor no diguis res. Si veieu una publicació que no us agrada, passa a una altra. No enfonsis la feina de la gent, no critiquis les seves aportacions. No citis per parlar malament d’algú. I, encara menys, comparteixis publicacions d’altres amb captures de pantalla únicament per burlar-te o buscar que els teus seguidors ho facin. Si et creues amb algun perfil que es dedica a fer allò que acabo d’esmentar, pensa si t’interessa llegir, comentar o encoratjar aquest tipus de comportaments. En aquest sentit, no comparteixis ni comentis publicacions controvertides. Hi són per a això. Només busquen fer-se virals. Passa de llarg i segueix el teu camí. “No entris al drap” ni contestis els trolls. Sé que hi ha persones que tenen una altra opinió sobre això. Aquesta és la meva. Si una aportació t’agrada, no donis només un like, deixa un comentari i comparteix. Compartir és gratis. Deixar un comentari amable, també. Seguir algú o subscriure’s a un canal és una altra manera de mostrar agraïment que no us costarà res. La creació de contingut original porta molt de temps i dedicació darrere. Què menys. Evita esmentar o etiquetar dues-centes persones en una mateixa publicació. Sobretot si ho fas amb molta freqüència. Si és de tant en tant, no serà un problema, però si amb assiduïtat incloeu llistes interminables de perfils, es creen interaccions i notificacions sense fi que poden arribar a resultar molestes i provocar l’efecte contrari al desitjat. Intenta controlar-ho una mica. No fiquis gent en grups sense avisar-los o demanar-los permís primer. Podria semblar obvi, però no ho és. No copiïs contingut de tercers. No copiïs hashtags, publicacions, perfils o projectes. No facis passar com teves imatges, vídeos o reflexions que no ho són i que només has vist a una altra banda. Seria la meva recomanació ètica, ara bé, també et dic que, lamentablement, a molta gent està anant bé amb aquestes estratègies. Aquí ja depèn de tu. Sobretot, crec que sempre és important recordar que, deixant al marge els bots, darrere dels perfils hi ha persones i que, quan comentem o compartim per criticar i atacar, fem mal a algú a qui no sabem com li va la vida. De vegades, unes simples paraules poden ser molt perjudicials, depenent de com ens agafin en rebre-les. Si fa olor de llenties i sap les llenties, seran llenties Igualment, des d’un altre punt de vista, considero que hauríem de tractar de desenvolupar una mica el nostre esperit crític i no creure’ns tot allò que se’ns posa al davant. Considero fonamental reflexionar abans de compartir una publicació o de començar a seguir algú. Algunes claus que et podrien ajudar a destriar certs perfils, diguem-ho així, una mica sospitosos, poden ser les següents: Si un perfil et recorda un altre, probablement no t’estàs confonent. Tingues-ho en compte. Com deia abans, poc podem fer davant les còpies o quasi còpies de la nostra feina (inspiració en diuen alguns), però podem decidir com actuar quan ens trobem aquest tipus de perfils. No donar-los protagonisme és l’opció que jo trio en aquests casos. Si teniu alguna publicació fixada, doneu-li un ull, això us podrà donar una idea de quins són els seus principis o la seva manera d’actuar en xarxes. A més, us recomanaria revisar la descripció del vostre perfil o com respon a la resta d’usuaris. Moltes vegades, les interaccions i comentaris que deixa una persona ens poden oferir moltes més pistes que “l’aparador” que vol que vegem a simple vista. Si publiqueu de tot una mica, més aviat tindreu ínfules d’influencer, però no serà molt adequat per informar-nos o per aprendre sobre un tema. En aquests casos, personalment penso que el que s’està buscant és “donar la campanada” o “trobar la tecla”, però no es tractarà d’un perfil seriós ni fiable. Si es recolza massa en la intel·ligència artificial per a la creació de contingut, únicament estarà generant “menjar ràpid”. Una producció en cadena i ultraprocessada. No hi haurà qualitat, rigor, ni cap mena d’aprofundiment. Un altre cop, el seu objectiu no és l’aprenentatge. I potser hauríem de recordar el cost ecològic que comporta l’abús de la IA. Si un perfil educatiu no té inconvenient a publicar o republicar imatges o vídeos on surten menors, és que s’ha deixat coneixements bàsics de protecció, seguretat i privadesa pel camí. Com dic, aquestes són algunes qüestions que jo tinc en compte o reviso. Cadascú tindrà els seus propis criteris i em sembla perfecte, per això són les teves xarxes socials personals. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Els meus essencials en xarxes socials ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Poble gitano i educació: un deute històric i un desafiament present
Fernando Macías-Aranda i Francesc Imbernon
El passat 8 d’abril es va commemorar el Dia Internacional del Poble Gitano, una data que no sols convida a la celebració de la cultura, la història i la identitat del poble gitano, sinó que també ens interpel·la com a societat sobre les desigualtats persistents que continuen marcant la seva realitat. Entre elles, l’educació ocupa [...] L'entrada Poble gitano i educació: un deute històric i un desafiament present ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! El passat 8 d’abril es va commemorar el Dia Internacional del Poble Gitano, una data que no sols convida a la celebració de la cultura, la història i la identitat del poble gitano, sinó que també ens interpel·la com a societat sobre les desigualtats persistents que continuen marcant la seva realitat. Entre elles, l’educació ocupa un lloc central. Parlar de l’educació del poble gitano no pot fer-se des de la neutralitat aparent de les dades ni des de discursos simplistes que atribueixen les dificultats a factors individuals o culturals. És imprescindible situar l’anàlisi en una perspectiva històrica i estructural. El poble gitano ha estat, durant segles, objecte de persecució, exclusió i polítiques assimilacionistes que han negat la seva identitat i han limitat les seves oportunitats de desenvolupament. Aquesta història no és un teló de fons llunyà, continua tenint efectes concrets en el present. De fet, l’antigitanisme continua sent en l’actualitat el principal obstacle que té aquesta comunitat per a millorar la seva situació social i educativa. L’escola, que hauria de ser un espai d’equitat i reconeixement, continua reproduint en massa ocasions les lògiques d’exclusió. Durant dècades, l’alumnat gitano ha estat segregat, de manera explícita o encoberta, etiquetat des del dèficit i situat en itineraris de baixa expectativa. No es tracta només d’accés, sinó de permanència, èxit i, sobretot, de sentit. Què significa per a un nen o una nena gitana habitar una escola que no reconeix la seva cultura, la seva llengua, els seus referents ni les seves formes de relació? El problema no és la “falta d’adaptació” de l’alumnat gitano a l’escola, sinó l’escassa capacitat del sistema educatiu per a transformar-se i acollir la diversitat com un valor. Persisteixen pràctiques pedagògiques homogeneïtzadores, currículums tancats i una formació docent insuficient per a treballar des d’una perspectiva intercultural crítica i antiracista. La diferència es converteix així en desigualtat. Durant dècades, l’alumnat gitano ha estat segregat, de manera explícita o encoberta, etiquetat des del dèficit i situat en itineraris de baixa expectativa No obstant això, també seria injust no reconèixer els avanços. En les últimes dècades, s’ha produït una millora significativa en l’escolarització de l’alumnat gitano, especialment en les etapes obligatòries. Existeixen experiències educatives valuoses que demostren que una altra escola és possible, centres que treballen amb la comunitat, que generen vincles de confiança, que incorporen referents gitanos i gitanes i que aposten per metodologies que de veritat són inclusives i participatives. Aquestes experiències ens ensenyen una cosa fonamental, quan l’escola s’obre, escolta, dialoga i reconeix, l’aprenentatge floreix. Quan es construeixen ponts amb les famílies i se superen els prejudicis, emergeixen trajectòries educatives reeixides que trenquen amb els estereotips. Existeixen experiències educatives valuoses que demostren que una altra escola és possible, centres que treballen amb la comunitat, que generen vincles de confiança, que incorporen referents gitanos i gitanes El repte, per tant, no és menor. No n’hi ha prou amb “incloure” a l’alumnat gitano en un sistema que roman inalterat. És necessari repensar l’escola des dels seus fonaments, revisar el currículum, transformar les pràctiques docents, qüestionar les expectatives i, sobretot, combatre l’antigitanisme que encara persisteix, a vegades de manera subtil, en les institucions educatives. L’educació té un paper clau en la construcció d’una societat més justa, però només podrà exercir-ho si es reconeix a si mateixa com a part del problema i com a part de la solució. Això implica assumir una responsabilitat ètica i política; és a dir, garantir no sols l’accés, sinó el dret a una educació digna, rellevant i culturalment respectuosa i rellevant per al poble gitano. El Dia Internacional del Poble Gitano no hauria de ser només una efemèride simbòlica. Hauria de ser un punt d’inflexió que ens obligui a mirar de front una realitat incòmoda i a actuar en conseqüència. Perquè parlar d’educació i poble gitano és, en el fons, parlar del tipus de societat que volem ser i tenir. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Poble gitano i educació: un deute històric i un desafiament present ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Cine i conversa contra el ‘bullying’ i el risc de suïcidi
Andrea Spezzacatena, un adolescent de quinze anys, es va llevar la vida l’any 2012 a Roma després d’un llarg procés d’assetjament a l’institut. El cas va sacsejar la societat italiana perquè la determinació de la seva mare, Teresa Manes, va trencar els murs de silenci del bullying i del suïcidi. La mare va reconstruir la història del seu fill [...] L'entrada Cine i conversa contra el ‘bullying’ i el risc de suïcidi ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.
Som una Fundació que exercim el periodisme en obert, sense murs de pagament. Però no ho podem fer sols, com expliquem en aquest editorial. Clica aquí i ajuda'ns! Andrea Spezzacatena, un adolescent de quinze anys, es va llevar la vida l’any 2012 a Roma després d’un llarg procés d’assetjament a l’institut. El cas va sacsejar la societat italiana perquè la determinació de la seva mare, Teresa Manes, va trencar els murs de silenci del bullying i del suïcidi. La mare va reconstruir la història del seu fill en un llibre que va donar lloc a la pel·lícula: “El chico de los pantalones rosas”. En poques setmanes, un milió i mig d’italians van veure la pel·lícula que aborda el cas amb una sensibilitat exquisita. Va significar una catarsi col·lectiva contra la indiferència davant tragèdies com les de l’Andrea. La pel·lícula arriba avui als cinemes a Espanya. El dimecres 15 d’abril, la Fundació Periodisme Plural va organitzar una preestrena als cinemes Girona per als subscriptors de Catalunya Plural, El Diari de l’Educació i El Diari de la Sanitat. El col·loqui va comptar amb Ariadna Rogero, d’Obertament, entitat que lluita contra l’estigma de la salut mental; Fidel Masreal, periodista responsable de la secció especialitzada en salut mental a El Periódico, i de Jordi Chicletol, autor del llibre Casi me muero (y otros hits), en el qual explica el bullying que va patir a l’escola i com aquest trauma quasi li costa la vida. La periodista Estel Huguet, directora de El Diari de la Sanitat, va moderar la conversa. La lluita per trencar el silenci i la importància de parlar va ser el fil conductor de la conversa després de veure «El chico de los pantalones rosas» | Pol Rius “Maldat grupal” La pel·lícula retrata molt bé, en paraules de Fidel Masreal, fins on pot arribar la maldat quan es practica de forma grupal. Una maldat que pateixen, va dir el Jordi Chicletot, “les persones que no encaixem amb la norma general i que ara ja no tenen, com jo, el refugi de casa, perquè l’assetjament és permanent a les xarxes”. En el cas de l’Andrea, es va arribar a crear un grup de Facebook per burlar-se de la seva suposada orientació sexual. La lluita per trencar el silenci i la necessitat de parlar va ser el fil conductor de la conversa. “Com pot ser que això que mostra la pel·lícula es passés per alt mentre estava passant?”. Era la pregunta que es feien el gairebé centenar de persones que van assistir al cinefòrum. Jordi Chicletol té la seva resposta: “Jo no en vaig poder parlar fins que vaig tenir vint anys d’allò que m’havia passat, i ho vaig patir quan en tenia entre 8 i 12; tot i això, les ferides van seguir obertes fins que les he explicat ara en un llibre”. Fidel Masreal va insistir en la necessitat de parlar. “Si tens un fill o una filla adolescent, li pots preguntar si ha pensat en la mort alguna vegada. Si no ho ha fet, et dirà: ‘Quines preguntes em fas, papa!’; però si és que sí, li estàs fent el favor de la seva vida. És una conversa que et pot servir per estirar del fil i descobrir el patiment dels fills”. Ariadna Rogero va explicar que, més enllà de la família i de l’escola, hi ha eines de prevenció del suïcidi: https://www.salutmental.org/serveis-a-la-comunitat/sensibilitzacio/campanya-prevencio-suicidi/ Ariadna Rogero és responsable de Mitjans i Activisme d’Obertament, entitat que lluita contra l’estigma a persones que conviuen amb un problema de salut mental | Pol Rius “Vaig voler tornar a l’escola on vaig patir tant” Per escriure el seu llibre, el Jordi va voler tornar a l’escola on va patir assetjament de petit, “allà on, quan tenia vuit anys, vaig sentir per primera vegada que em deien marica”. La directora actual li va explicar que cada matí dediquen deu minuts a parlar de com se senten els nens, però també li va reconèixer que alguns docents ho consideraven una pèrdua de temps. I que hi havia famílies que estaven en contra del fet que es parlés, a l’aula, de diversitat sexual. “Després de la visita – explicava el Jordi – vaig veure avenços, però també que continua arrelada la idea que parlar d’emocions és un signe de debilitat”. Jordi Chicletol és l’autor del llibre «Casi me muero (y otros hits)», on aborda temes com l’assetjament, les addiccions i la ideario suïcida | Pol Rius La pel·lícula retrata un Andrea segur d’ell mateix, amb coratge per fer front als assetjadors. Amb una formació molt sòlida i amb una família que, malgrat el divorci dels pares, el protegeix. I l’espectador que no coneix el cas real pensa fins al final de la pel·lícula que el desenllaç serà un altre. “Fins i tot les persones més fortes poden patir en silenci”, va recordar Masreal, qui va insistir que “el suïcidi mai es pot atribuir a una sola causa i la raó final només la sap la persona que pren la decisió més transcendental que es pot prendre a la vida”. “Ti voglio bene” La conversa va retornar al silenci. Fidel Masreal va recordar que sempre hem de preguntar a l’altre “com estàs?” dues vegades. “La primera vegada et dirà que bé, però la segona dona peu a una conversa que pot ser incòmoda, però necessària”. Una conversa que trenqui la solitud. Perquè, com va recordar el Jordi, “pots estar envoltat de molta gent I sentir-te absolutament sol”. Per això, va explicar Ariadna Rogero, “cal trencar el tabú del patiment emocional, a l’escola, però també al conjunt de la societat”. El periodista Fidel Masreal està especialitzat en temes de salut mental | Pol Rius Fidel Masreal va defensar que hem de dir més “ti voglio bene”; és l’expressió italiana fonamental per dir “t’estimo” o “t’estimo bé” a amics i familiars, sense implicacions romàntiques; la que s’usa per expressar un afecte profund, i el desig que l’altra persona sigui feliç. Si t'agrada aquest article, dóna'ns suport amb una donació. 10€ 25€ 50€ Una altra quantitat (€): Donar L'entrada Cine i conversa contra el ‘bullying’ i el risc de suïcidi ha aparegut primer a El Diari de l'Educació.